ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року	Львів	Справа № 380/25/20 пров. № А/857/3736/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                          Ніколіна В.В.
суддів                                                               Гінди О.М., Старунського Д.М.
за участі секретаря судового засідання        Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року (суддя – Сподарик Н.І., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні,-

                                                       ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в січні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив: стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період здати звільнення - 12.10.2018 по день фактичного розрахунку - 22.11.2018 в сумі 18600,96 грн.; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідач несвоєчасно виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні, у зв`язку з чим уважає, що має право на передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) компенсацію.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі №380/25/20 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки до повного розрахунку - 22.11.2018 в сумі 18695 (вісімнадцять тисяч шістсот дев`яносто п`ять) грн. 72 коп. У задоволенні вимоги щодо стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000 грн. відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що  судом першої інстанції безпідставно стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку із застосуванням положень КЗпП, оскільки положення останнього не поширюють свою дію на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях. Окрім того, покликається на пропуск позивачем строків звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 до 21.09.2018 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника військового комісара начальника мобілізаційного відділення Перемишлянського районного військового комісаріату Львівської області.
Згідно наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 21.09.2018 №244 позивача звільнено з військової служби в запас за підпунктом «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Відповідно до Витягу з наказу військового комісара Перемишлянського районного військового комісаріату (по стройовій частині) від 12.10.2018 №77, майора ОСОБА_1 виключено зі списку особового складу Перемишлянського районного військового комісаріату та знято з усіх видів забезпечення у військовому комісаріаті. Вислуга років становить 25 років 04 місяців 29 днів. 
Представником позивача у справі 30.01.2019 направлено до військового комісара Львівського обласного військового комісаріату запит на отримання інформації та документів з питань проведення розрахунку при звільненні.
За результатами адвокатського запиту відповідач листом від 04.02.2019 №1125 надав представнику позивача запитувані документи відносно ОСОБА_1 щодо проведеного розрахунку при звільненні. 
Грошове забезпечення за жовтень 2018 року ОСОБА_1 виплачено 13.11.2018 та одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачена 22.11.2018, що не заперечується сторонами.
Вважаючи, що відповідач протиправно не здійснив виплату, належних при звільненні сум в день звільнення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що одноразова грошова допомога відноситься до сум, які мають бути виплачені працівнику при звільненні, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116, 117 КЗпП, за якими підприємства, організації повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частинисьомої статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону – виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, статтею 116 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Частиною першою статті 117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП відповідальність. При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, а тому суд критично оцінює доводи апелянта щодо неможливості застосування трудового законодавства до даних правовідносин.
Так, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Посилання відповідача на неможливість застосування норм трудового законодавства є безпідставними, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби у військовому комісаріаті.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 13 лютого 2020 року у справі №805/5036/15-а.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби у Перемишлянському районному військовому комісаріаті.
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП відповідальність.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені в статті 116 КЗпП строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вже було встановлено судом та зазначено вище, позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення 12.10.2018, проте остаточний розрахунок проведено з ним лише 22.11.2018, що встановлено із банківської виписки по рахунку. 
Тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення ОСОБА_1 , з порушенням строків встановлених статті 116 КЗпП України. 
Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з моменту звільнення позивача по день фактичної виплати 22.11.2018.
При здійсненні обрахунку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач має право застосувати аналогію закону шляхом здійснення обрахунку на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі – Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку у спірних правовідносинах.
Пунктами 5, 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством, як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Так, як позивач звільнений зі служби у жовтні 2018 року, на підставі наведених норм Порядку №100 суд першої інстанції правомірно взяв для розрахунку середню заробітну плату (без одноразових виплат) позивача за попередні 2 місяці - вересень та серпень 2018 року.
Відповідно до довідки від 04.02.2019 №1125/1 позивач отримав за серпень 2018 року (відпрацьованих днів 22) - 13799,40 грн., за вересень 2018 року (відпрацьованих днів 20) - 13277,40 грн.  
На підставі Порядку №100 суд взяв для розрахунку середньоденного грошового забезпечення нараховану позивачу заробітну плату за серпень-вересень 2018 року в сумі 27076,80 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 644,68 грн. (27076,80 грн./42 дні). 
Отже, для обчислення середнього заробітку з дня звільнення до дня фактичного розрахунку виплати компенсації при звільненні 22.11.2018 необхідно застосовувати показник 644,68 грн. в день. 
Кількість днів затримки виплати від дня звільнення складає 29 дні, у зв`язку з чим сума грошового забезпечення становить 18695,72 грн. (644,68 грн. х 29 дні). 
Враховуючи несвоєчасний розрахунок із позивачем, а також позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування статей 116, 117 КЗпП до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18695,72 грн.
Щодо покликання апелянта на пропуск позивачем строку для звернення до суду встановленого КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.
Судом встановлено, що позивач у березні 2019 звертався до Перемишлянського районного суду Львівської області з цивільним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку. 
Ухвалою Перемишлянського районного суду від 23 грудня 2019 закрив провадження по даній цивільній справі з підстав підсудності та роз`яснив позивачу, що спір повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства. 
Позивач 02.01.2020 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду, а тому посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, визначений статтею 122 КАС України є помилковими та безпідставними.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.    

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 01 липня 2020 року.