ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року	Львів	Справа № 463/7858/20 пров. № А/857/11063/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,
за участю секретаря судового засідання - Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від               27 серпня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Нором Н. В. о 13:25 год у м. Львові, у справі за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,
                             
                                                        В С Т А Н О В И В:

26.08.2020 Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з адміністративним позовом до громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 , в якому просив продовжити строк затримання відповідача на 6 місяців, тобто до 17:45 год 03.03.2021, з метою його ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач здійснив спробу незаконного перетину державного кордону з України у Республіку Польща, у зв`язку з чим щодо нього прийнято рішення про примусове видворення. Строк затримання відповідача закінчується, але забезпечити його примусове видворення неможливо, так як неможливо ідентифікувати для забезпечення примусового видворення з огляду на неодержання інформації з Посольства Республіки Індія в України та документів, необхідних для ідентифікації особи.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.08.2020 позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, громадянин Республіки Індія ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що у матеріалах справи відсутні відомості про належне здійснення позивачем заходів щодо ідентифікації його особи. Більше того, з метою співпраці з позивачем він надіслав відповідну заяву про співпрацю та копію паспорта, виданого державними органами Республіки Індія.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у матеріалах справи відсутні відомості про належне здійснення позивачем заходів щодо ідентифікації його особи. За час затримання відповідача до нього ніхто з органів влади не звертався з пропозиціями надати будь-які додаткові відомості щодо своєї особи, які б сприяли його швидшій ідентифікації. Рішення про примусове його видворення відсутнє.
В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.09.2019 Личаківським районним судом м. Львова прийнято рішення у справі                          № 463/7523/19 про примусове видворення громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 за межі території України та затримання його з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичної передачі на територію України, а саме з 17:45 год 03.09.2019.
13.12.2019 відповідач був поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, за адресою: вул. Перемоги, 27, с. Журавичі, Ківерцівський район, Волинська області (далі - Волинському ПТПІ).
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2020 у справі                           № 463/1622/20 продовжено строк затримання громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк 6 місяців, а саме до 17:45 год 03.09.2020.
03.09.2020 закінчувався строк затримання відповідача та перебування у Волинському ПТПІ, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що неможливо ідентифікувати відповідача через неодержання на неодноразові запити від компетентних органів країни його походження документів, необхідних для ідентифікації та отримання відповідних документів на повернення.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011               № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).
При цьому, правовий та процесуальний режим вирішення питання щодо можливості затримання, примусове видворення відповідної особи, яка нелегально перебуває на території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, врегульований положеннями статті 30 Закону № 3773-VI, Типовим положенням про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110 та статтями 288, 289 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземці або особи без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до частини п`ятою статті 26 Закону № 3773- VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Абзацом першим частини першої статті 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
За приписами частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Львівським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України при зверненні до суду з позовом про продовження строку затримання відповідача, підставою своїх вимог зазначено неотримання відповідей з посольства Індії щодо ідентифікації відповідача.
Статтею 289 Кодексу адміністративного судочинства України передбачені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.
Відповідно до частини першої статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої органом охорони державного кордону до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Згідно із частинами одинадцятою, дванадцятою, тринадцятою статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку що продовження строку затримання застосовується адміністративним судом виключно у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк.
При цьому, на позивача покладено обов`язок доведення вжиття ним дій або заходів для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, для забезпечення примусового видворення особи.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України  під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до ПТПІ, а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання регламентовано Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012                        № 353/271/150 (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Як встановлено з матеріалів справи, з метою ідентифікації та документування особи відповідача позивач неодноразово звертався до Посольства Республіки Індія в Україні із відповідними листами (від 24.09.2019 № 21/10284, від 28.01.2020 № 21/1099, від 25.05.2020 № 21/5508), однак, відповіді отримано не було.
Крім цього, листом від 19.08.2020 № 21/8763 позивач звернувся до Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України з проханням сприяння щодо врегулювання питання пришвидшення документування затриманого громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 документом на повернення.
Таким чином, наведене свідчить про те, що позивачем вживалися організаційні заходи для ідентифікації особи відповідача з метою вирішення питання про його примусове видворення, які не дали бажаних результатів та зумовили необхідність подальшого затримання із вказаною метою.
З огляду на наявність умови, передбаченої частиною тринадцятою статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких неможливо ідентифікувати відповідача з метою примусового видворення (реадмісії) у строк затримання, встановлений рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2020 у справі № 463/1622/20, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність належних правових підстав для продовження строку його затримання.
Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують ні факту незаконного перебування відповідача на території України, ні факту відсутності у нього документів, що підтверджують особу та країну походження, ні наявності обставин, які унеможливлюють належну ідентифікацію особи для забезпечення видворення за межі території України.
Водночас, суд апеляційної інстанції враховує те, що вимоги позивача не порушують максимального строку затримання іноземців та осіб без громадянства у ПТПІ, встановленого частиною четвертою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та частиною одинадцятою статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також апеляційний суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 289, 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2020 року у справі № 463/7858/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 30.09.2020