КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №369/13479/2017                                                                               Головуючий у І інстанції - Пінкевич Н.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/8518/2020                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
07 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання удаваними договорів купівлі-продажу та визнання права власності, 
 
встановив:
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області із позовом до  ОСОБА_2 про визнання удаваними договорів купівлі-продажу та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . 
З початку 2007 року відносини між ними погіршились та дружина постійно погрожувала після розлучення забрати у нього все майно та кошти. На той час він займався підприємницькою діяльністю та мав значні доходи. Зароблені кошти він вирішив вкласти в нерухомість. 
Знайшовши необхідний варіант для купівлі: земельна ділянка та незакінчений будівництвом житловий будинок в  с. Хотів, перевірив всі правовстановлюючі документи та домовився з продавцем ОСОБА_3 про ціну і час укладення договору. 
Для уникнення в подальшому поділу майна з ОСОБА_4 в тому числі в судовому порядку, він вирішив покупцем в договорах купівлі-продажу вказати свою доньку - ОСОБА_2 , з якою він мав домовленості щодо цього. 
Прибувши до нотаріуса, перевіривши проекти договорів, підготовлених нотаріусом, він запросив свою доньку до приміщення нотаріальної контори, яка підписала оспорювані договори. 
На виконання укладених договорів ним було сплачено ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 496 900 грн. 
Після підписання договорів їх оригінали були передані саме йому. 
Тобто фактичним власником нерухомості був він, і саме як власник він почав здійснювати добудову, фактичне утримання, покращення житлового будинку, господарських будівель та споруд, впорядковував земельну ділянку. 
На час укладення договорів донька самостійних заробітків не мала та повністю перебувала на утриманні позивача.
Вказав, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та недобудованого житлового будинку є недійсними, а саме удаваними в частині покупця. 
У добровільному порядку відповідач відмовляється повернути майно, тому вважає своє право порушеним.
Просив суд, визнати недійсними оспорювані договори та застосувати наслідки недійсності правочину.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги  є ідентичними до доводів позовної заяви.
Звернув увагу, що на час укладення спірних договорів його донька не мала серйозних заробітків та знаходилася на утриманні позивача. ОСОБА_2 не мала наміру і реальної можливості придбати вказану земельну ділянку та недобудований житловий будинок.
На апеляційну скаргу відповідач через представника подала відзив, який обґрунтовувала тим, що шлюб між позивачем та його дружиною (матір`ю відповідача) на час укладення спірних договорів було розірвано, тому побоювання позивача теоретичної можливості поділу майна подружжя є надуманими і не відповідають дійсності.
При укладенні 01 червня 2007 року договорів та посвідченні їх приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Кузнєцовою О.В. відповідач діяла у своїх інтересах, діючи добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, попередньо ознайомилася з приписами цивільного законодавства, зокрема з вимогами недійсності правочинів.
Також звертає увагу, що у відповідності до змісту договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості Продавець одержав від Покупця грошові кошти за ціною договору, у Продавця відсутні будь-які претензії фінансового характеру до Покупця, а також сторони підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного.
На виконання умов договорів Покупцю були передані всі необхідні документи та ключі, з використанням яких відповідач здійснювала та здійснює станом на сьогодні володіння і користування земельною ділянкою та об`єктом незавершеного будівництва.
Зазначає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження удаваності оспорюваних ним договорів, наявності у сторін договорів наміру приховати який-небудь інший правочин, не знайшло свого підтвердження і те, що між сторонами договорів виникли якісь інші права і обов`язки, ніж ті що передбачені укладеними договорами.
Також, позивач не надав доказів того, що він своїми власними коштами розрахувався за придбану нерухомість.
Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1506 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222487201:01:006:0033, посвідчений приватним нотаріусом Кузнєцовою О.В.
01 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, побудованого на 78%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кузнєцовою О.В.
Після укладення договорів у сторін не було жодних зауважень ні щодо передачі грошових коштів за майно, ні щодо передачі майна.
У подальшому, ОСОБА_2 на утримання майна, зокрема, сплачувала кошти за користування електроенергією, що підтверджено відповідними копіями квитанціями за період з травня 2011 року, березень 2014 року, вересень 2014 року, березень 2015 року, січень 2016 року.
Звертаючись до суду, позивач просив визнати договори купівлі-продажу удаваними в частині покупця, посилаючись на вкладення ним своїх грошових коштів у купівлю нерухомого майна, користування майном, здійснення благоустрою земельної ділянки, здійснення будівництва, тощо.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вищезазначених обставин, а також не спростовано доказів, поданих відповідачем щодо користування майном.
При розгляді справи позивач обмежився лише власними поясненнями.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. 
Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
За правилами ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили..
Крім того, у п.20 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. 
На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. 
Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. 
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. 
На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. 
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 
Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. 
До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Верховний Суд у своїх постановах від 03 червня 2020 року (справа №683/3451/16-ц) та від 12 червня 2020 року (справа №709/2194/16-ц) неодноразово наголошував, що позивачі, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, мають доводити факт укладення правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позивач вищезазначеного не довів та не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності оспорюваних ним договорів, наявності у сторін договорів наміру приховати який-небудь інший правочин.
Не знайшло свого підтвердження як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і при перегляді у суді апеляційної інстанції те, що між сторонами договорів виникли якісь інші права і обов`язки, ніж ті що передбачені укладеними договорами. 
Також, позивач не надав доказів того, що він своїми власними коштами розрахувався за придбану нерухомість.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2020 року слід залишити без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -  
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 09 липня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба