ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1297/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/578/20 Категорія: 304090000 	Опалинська О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       30 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М. 
за участю секретаря Чуйко А.В.        

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що  відповідач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 05.01.2018 р., згідно з якою отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах  платіжного ліміту  з метою запобігання виникнення овердрафту, який відповідно до п.1.1.1.44 Договору – короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.
Пунктами 1.1.1.67., 1.1.5.1, 1.1.5.2. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невідємних частин договору. 
При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Формулярами та стандартними формами є саме Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач.
Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
У порушення умов договору відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, зобов`язання за вказаним договором не виконав та, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 09.12.2019 р. має заборгованість в розмірі 16705 грн. 44 коп., з яких: 11780 грн.16 коп. – заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредита, 11780 грн. 16 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 864 грн. 59 коп. – заборгованість за простроченими відсотками, 2789 грн. 00 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 0,00 грн. – нарахована пеня, 0,00 грн. – нараховано комісії, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. – штраф (фіксована частина), 771 грн. 69 коп. – штраф (процентна складова). 
Посилаючись на зазначені обставини позивач просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 16705,44 грн. за кредитним договором №б/н від 05.01.2018 р. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн.
21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» перейменовано на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».
Відповідно до ч. 2 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VІ від 17 вересня 2008 року, зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2020 р.
у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Своє рішення суд мотивував тим, що в заяві позичальника від 05.01.2018 р. процентна ставка не зазначена та у ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, та не зазначено строку повернення кредиту. Матеріали справи не містять підтвердження, що саме додані банком до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов були надані відповідачу на ознайомлення, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та порядок їх нарахування, а роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки даний доказ залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може внести і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що без надання підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, так як достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, вважаючи його незаконним та винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2020 р. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.
Апеляційні вимоги мотивував тим, що в заяві відповідача на оформлення кредиту визначено його згоду на існування відповідних договірних правовідносин між сторонами. При цьому, позивачем надано до суду розрахунок заборгованості, копію анкети-заяви, витяг з Тарифів, Умови та Правила надання банківських послуг, натомість, відповідач заперечень проти позову банку не подавав, розмір обчислювальної позивачем заборгованості, в тому числі відсотків, не оспорював, факт укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та Правилами. Зазначає, що відсутність підпису позичальника на цих Умовах та Правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. 
Відповідач окрім використання кредитної картки з встановленим лімітом додатково користувався послугами в «Миттєва розстрочка», що була оформлена та в погашення боргу розділена рівними частинами у відповідні періоди, яку щомісячно мав сплачувати на картку відповідач рівними платежами. Дана обставина стверджується підписаними відповідачем паспортами споживчого кредитування, в яких визначена реальна процентна ставка та інші істотні умови. 
Відповідно до висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 28.03.2019 р. у справі №428/2873/17 не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не є підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. А в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.09.2019 р. по справі №642/5533/15 (61-13458 ск18) визначено, що на підставі заяви позичальника виникають договірні відносини і факт користування карткою стверджує наявність кредитних правовідносин у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг.
Апелянт зазначив, що дана справа має бути розглянута апеляційним судом, відповідно до правового висновку викладеного в постановах Верховного Суду від 23.12.2019 р. справа №375/250/18, 11.09.2019 р. справа №642/5533/15-ц, 04.12.2019 р. справа №750/6058/17-ц, який полягає в тому, що якщо відповідач підписуючи анкету-заяву, також підписав довідку про ознайомлення із умовами кредитування, то це свідчить про його погодження з умовами кредитування.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2020 р. без змін. Зазначив, що у тексті заяви, яку він вважав кредитним договором, відсутні обов`язкові (суттєві) умови, передбачені Законом для договору про надання кредиту, а саме: детальний розпис сукупної вартості кредиту в грошовому виразі, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, а тому вважає, що між сторонами кредитний договір не був укладений. Наголосив, що ним було погашено кредит в 2018 році, і він звертався до АТ КБ «ПриватБанк» про надання йому відомостей, щодо заборгованості по кредитній картці, де йому було повідомлено, що заборгованість відсутня, тому для нього невідомим залишається той факт, що АТ КБ «ПриватБанк» продовжував нараховувати заборгованість на вже погашені кошти.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» підписав заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 05.01.2018 р. та отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.
У заяві зазначено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
До кредитного договору банком додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Як вбачається з п.2.1.1.5.1 Умов і Правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною укладеного між сторонами кредитного Договору, клієнт зобов`язується здійснювати погашення кредиту у строки та розмірах, визначених п.2.1.1.3.1, 2.1.1.3.2 цього Договору. 
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 09.12. 2019 р. становить  16705 грн. 44 коп., в тому числі: заборгованість по кредиту - 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 11780 грн. 16 коп., заборгованість по відсотках - 0 грн.,  заборгованість за простроченими відсотками - 864 грн. 59 коп., заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України - 2789 грн.; нарахована пеня - 0; нараховано комісії - 0, також штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 771 грн. 69 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а в статті 530 ЦК України вказується, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно полягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві про одержання кредиту від 05.01.2018 р., підписаній сторонами, не вказано, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредитний ліміт 4000,00 грн., ця інформація взагалі відсутня. Крім того, в самій анкеті-заяві відсутні умови договору щодо, визначення розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також в анкеті-заяві відсутня інформація яку кредитну картку отримав відповідач, не зазначено її номер та строк дії.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що представник АТ КБ «ПриватБанк» Гребенюк О.С. заявляючи позовні вимоги про стягнення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті ПриватБанку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 .privatbank.ua), як невід`ємну частину договору.
Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі, сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із веб-сайту позивача про Умови та Правила надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2018 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт не може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів враховує, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: ( ІНФОРМАЦІЯ_1 .privatbank.ua), який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 05.01.2018 р. шляхом підписання заяви-анкети, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму договору. Відсутній підпис позичальника і на Витягу з Тарифів.
З цих підстав апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, про стягнення яких порушено питання в цій справі, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17.
При цьому відповідно до вимог ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст.264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже, саме до повноважень суду входить оцінка наданих сторонами у справі доказів та встановлення на їх підставі фактичних обставин справи. При цьому суд вправі як погодитися з такими доказами, так і відхилити їх, навівши свої міркування з цього приводу.
У даному випадку позивач стверджує про наявність між ним та відповідачем, як позичальником, кредитних правовідносин саме на умовах, які надані банком. Однак доказів того, що саме такі умови надання банківських послуг існували в момент укладення кредитного договору та були надані для ознайомлення відповідачу позивач не довів, у зв`язку з чим відповідні позовні доводи судом були обґрунтовано відхилені.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Не можна погодитися з апеляційними доводами скаржника про те, що згідно висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 28.03.2019 р. у справі №428/2873/17 не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не є підставою для визнання кредитних відносин неукладеними, адже у даній справі предметом спору є вимоги про стягнення кредитної заборгованості, а не просто встановлення факту укладення того чи іншого договору. 
Судова колегія оцінює критично доводи скаржника про те, що згідно висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 11.09.2019 р. по справі №642/5533/15 (61-13458 ск18) на підставі заяви позичальника виникають договірні відносини і факт користування карткою стверджує наявність кредитних правовідносин у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки в даному випадку наданими позивачем доказами не підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних карток. З наданих копій виписок з кредитних карток ОСОБА_1 (а.с.73-79), не вбачається будь-якого зв`язку між ними та анкетою-заявою підписаною ОСОБА_1 05.01.2018 р., докази про те, що ці картки були видані позичальнику саме за цим кредитним договором відсутні. 
Крім того, колегія суддів не погоджується і з доводами апелянта про те, що дана справа має бути розглянута апеляційним судом відповідно до правового висновку викладеного в постановах Верховного Суду від 23.12.2019 р. справа №375/250/18, 11.09.2019 р. справа №642/5533/15-ц, 04.12.2019 р. справа №750/6058/17-ц, відповідно до якого у разі підписання відповідачем довідки про ознайомлення із умовами кредитування, він погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування, а тому такий позов має бути задоволений, оскільки в даній справі позивач при подачі позовної заяви не надав до суду довідку підписану ОСОБА_1 про умови договору кредитування укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а також в анкеті-заяві підписаної сторонами відсутні умови кредитування. 
Також, помилковими є апеляційні доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_1 не подавав заперечень проти позову АТ КБ «ПриватБанк», оскільки в матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_1 на позовну заяву (а.с.47-48) в якому він заперечив проти позовних вимог та вказав, що кредит ним було погашено у 2018 році і коли він звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання йому відомостей, щодо заборгованості по кредитній картці, йому було повідомлено, що заборгованість відсутня.
У разі, якщо фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 2 ст.530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав і законних інтересів судом шляхом зобов`язання відповідача виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. в справі № 342/180/17.
Отже, стягненню підлягає лише заборгованість за тілом кредиту, яка згідно з розрахунком заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк», за даним договором відсутня. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 05.01.2018 р., укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 09.12.2019 р.: поточне тіло кредита – 0,00.
В частині апеляційних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту слід зазначити наступне.
Пункт 1.1.1. Умов та правил надання банківських послуг визначає терміни і поняття, при цьому поняття тіло кредиту та прострочене тіло кредиту в ньому відсутні.
Прострочений кредит - кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті банку в термін, передбачений договором (п.п. 1.1.1.60 Умов та правил надання банківських послуг).
За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України до обов`язків позичальника за кредитним договором входить повернення одержаних коштів та сплата платежів, встановлених як винагорода кредитора за надання цих коштів, зокрема, відсотків за користування кредитом.
З системного аналізу вищенаведених положень Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та ч.1 ст.1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.
Враховуючи, що стягненню з відповідача підлягає виключно сума безпосередньо отриманих за допомогою банківської картки коштів, а також те, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що заборгованість за простроченим тілом кредиту до стягнення не підлягає, а також щодо відсутності підстави для стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими позивачем саме на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України.
Отже, з урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом саме в тих розмірах та порядку, що заявлені у позові.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті та не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.
При цьому посилання позивача на правові позиції Верхового Суду, викладені в постановах від 10.04.2018 р. справа №910/10156/17, провадження №12-14гс18, 23.05.2018 р. справа №910/1238/17, 28.03.2019 р. справа №428/2873/17 є необґрунтованими, оскільки, виходячи із ч. 4 ст.263 ЦПК України та враховуючи мінливість судової практики із даного типу спірних правовідносин, суд застосовує останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Такий підхід дозволяє дійти усталеності, єдності та передбачуваності судової практики, що відноситься до реалізації принципу верховенства права у вирішенні судами спорів.
Суд не може прийняти докази, які додані позивачем до апеляційної скарги, а саме умови надання кредиту та загальні умови надання кредиту «Швидкий кредит (Миттєва розстрочка)» ПАТ КБ «ПриватБанк» що стосуються укладення кредитного договору з ОСОБА_1 (а.с.123-128), оскільки апелянтом не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Перешкод, у передбаченому ЦПК порядку, подати до суду першої інстанції докази у АТ КБ «ПриватБанк» не було, більше того позивач – АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.38) та клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.36) в якій зазначило про подачу необхідних доказів і в судові засідання не з`являлось, в зв`язку з чим, має нести ризик настання негативних наслідків пов`язаних з вчасно неподаними доказами.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374,375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді