Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 359/9716/16-ц
 
провадження № 61-13525св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України і державного підприємства «Бориспільське лісове господарство», 
відповідачі: Бориспільська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , громадська організація «Садове товариство «Ярило», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну          скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року у складі судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 рокуу складі колегії суддів: Іванової І. В.,        Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України і державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» (далі - ДП «Бориспільське лісове господарство») звернувся до суду із позовом до Бориспільської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , громадської організації «Садове товариство «Ярило» (ГО «СТ «Ярило») про визнання розпоряджень недійсними і витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 28 жовтня 2008 року № 6603 був затверджений проект землеустрою щодо відведення в оренду ГО «СТ «Ярило» земельної ділянки площею 6,2998 га для ведення колективного садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 
На підставі цього розпорядження 10 березня 2009 року між ГО «СТ «Ярило» і Бориспільською районною державною адміністрацією було укладено договір оренди земельної ділянки. 
Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації                 від 25 березня 2009 року № 1048 була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 
Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації                 від 27 березня 2009 року № 1083 була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в            ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.
На підставі цього розпорядження 22 травня 2009 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 817718, 817794, 817883, 817884, 817886, 817889, 817891, 817907, 817914 відповідно. 
12 серпня 2009 року ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 817798. 
Прокурор вказував, що у такий спосіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,         ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 набули право власності на земельні ділянки загальною площею 1,0690 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Вважав, що вищевказані земельні ділянки могли надаватись виключно у постійне користування лише спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, в яких були створені спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства. Спірні земельні ділянки накладаються на землі лісогосподарського призначення кварталу 35 Вишеньківського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп». Однак, ДП «Бориспільський лісгосп» не давало дозвіл на вилучення цих об`єктів нерухомого майна з його користування. Вказане свідчить, що передача земельного масиву в оренду ГО «СТ «Ярило» і подальша приватизація спірних земельних ділянок була проведена з порушенням вимог статей 56, 84, частини п`ятої статті 116 ЗК України. Крім того, згідно з положеннями статті 27 ЛК України і частини дев`ятої статті 149 ЗК України вилучення земельних лісових ділянок площею більше 1 га, а також зміна їх цільового призначення відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, а не Бориспільської районної державної адміністрації.
На підставі вказаного перший заступник прокурора Київської області, з урахуваннямзаяви про уточнення позовних вимог від 12 жовтня 2017 року, просив суд: визнати недійсними розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 28 жовтня 2008 року № 6603, від 25 березня 2009 року № 1048 і від 27 березня 2009 року № 1083; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами: 3220882600:04:004:0254, 3220882600:04:004:0255, 3220882600:04:004:0256, 3220882600:04:004:0257, 3220882600:04:004:0263, 3220882600:04:004:0267, 3220882600:04:004:0270, 3220882600:04:004:0275, 3220882600:04:004:0277, 3220882600:04:004:0278 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області                  від 08 листопада 2018 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними розпоряджень Бориспільської районної державної адміністрації від 28 жовтня 2008 року № 6603,                   від 25 березня 2009 року № 1048 і від 27 березня 2009 року № 1083з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, відсутні підстави для задоволення вимог про витребування земельних ділянок на користь держави, оскільки їх власниками відповідно до державних актів є ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , а Кабінет Міністрів України і            ДП «Бориспільське лісопаркове господарство» не є ні власником, ні володільцем цього майна.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області                       від 08 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних  вимог першого заступника прокурора Київської області про витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння змінено щодо мотивів відмови у задоволенні цих вимог, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене. Звернувшись до суду із позовом у грудні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України і ДП «Бориспільське лісове господарство», права яких порушені, пропустив строк позовної давності, оскільки Кабінет Міністрів України і    ДП «Бориспільський лісгосп» не тільки могли, але й повинні були дізнатися про оскаржувані розпорядження органу місцевого самоврядування ще у 2008-2009 роках, доказів поважності причин пропуску цього строку позивачем не надано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду            від 27 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, визнаючи позов обґрунтованим і відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що позов пред`явлено в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України і ДП «Бориспільське лісове господарство», тому для правильного вирішення справи суду необхідно встановити, коли про порушення свого права дізнався Кабінет Міністрів України і ДП «Бориспільське лісове господарство», в інтересах якого прокурор звернувся до суду з цим позовом. Так, Кабінет Міністрів України до моменту виявлення прокурором порушення вимог земельного законодавства не знав і не міг знати про порушення його прав, оскільки не погоджував вказану землевпорядну документацію, не був учасником спірних правовідносин щодо вилучення і передачі у приватну власність спірних земель, зміни їх цільового призначення і подальшого відчуження на підставі цивільно-правових угод; до його функцій не віднесено здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та він не має повноважень щодо витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно власників земельних ділянок. Крім того, й ДП «Бориспільське лісове господарство» не отримувало інформації щодо прийняття оскаржуваних розпоряджень, вилучення земельних ділянок з його постійного користування, не погоджувало межі спірних земельних           ділянок, продовжувало використовувати спірні землі у лісогосподарських цілях як їх законний володілець. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації                 від 28 жовтня 2008 року № 6603 був затверджений проект землеустрою щодо відведення в оренду ГО «СТ «Ярило» земельної ділянки площею  6,2998 га для ведення колективного садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 
 
На підставі цього розпорядження 10 березня 2009 року між ГО «СТ «Ярило» і Бориспільською районною державною адміністрацією було укладено договір оренди земельної ділянки. 
 
Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації                 від 25 березня 2009 року № 1048 була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 
 
Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації                 від 27 березня 2009 року № 1083 була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в            ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.
 
На підставі цього розпорядження 22 травня 2009 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 817718, 817794, 817883, 817884, 817886, 817889, 817891, 817907, 817914 відповідно. 
 
12 серпня 2009 року ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 817798. 
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга першого заступника прокурора Київської області підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
 
Згідно із частиною другою статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
 
Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України у редакції, яка діяла на час пред`явлення позову, покладено функцію представництва інтересів держави у випадках, визначених законом.
 
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
 
Частиною другою статті 1 ЛК України (тут і надалі у редакції, що діяла         на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
 
Згідно з частиною другою статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.
 
Відповідно до статті 19 ЗК України (тут і надалі у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.
 
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).
 
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на               яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (статті 5 ЛК України).
 
Статтею 13 ЗК України передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для несільськогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. 
 
Судом установлено, що згідно з листом генерального директора Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднаннявід 16 вересня 2015 року № 345 та фрагменту з публічної кадастрової карти (а. с. 27-28, т. 1), земельний масив, переданий в оренду          ГО «СТ «Ярило», площа якого більше 1 га, а також земельні ділянки,                         які були передані у власність відповідачів, накладаються на землі лісогосподарського призначення кварталу 35 Вишеньківського лісництва            ДП «Бориспільський лісгосп». Крім того, відповідно до листа директора              ДП «Бориспільський лісгосп» від 06 жовтня 2015 року № 318 (а. с. 29-30, т. 1) вказані землі лісогосподарського призначення ніколи не вилучались з користування лісового господарства.
 
У статтях 317 і 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України                       «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.
 
Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.
 
Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті;            в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.
 
Отже, згідно з наведеними приписами вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Бориспільське лісове господарство», і передання у власність такої ділянки належало до повноважень Кабінету Міністрів України, що вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.
 
Таким чином, оскаржувані розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації є незаконними як такі, що прийняті за відсутності волевиявлення власника - держави. Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Кабінету Міністрів України - означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла. Суди дійшли правильного висновку, що вона вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення. 
 
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України і ДП «Бориспільське лісове господарство», апеляційний суд  виходив із того, що Кабінет Міністрів України і ДП «Бориспільське                лісове господарство» є спеціально уповноваженими органами щодо розпорядження спірною земельною ділянкою та про порушення своїх              прав, могли і повинні були дізнатися у 2008-2009 року, а з позовом до суду в їх інтересах прокурор звернувся лише у грудні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено стороною у справі, а саме відповідачем  ОСОБА_2 . 
 
З такими висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.
 
Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися        до суду з вимогою про захистсвого цивільного права або інтересу                  (стаття 256 ЦК України).
 
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
 
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
І у разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і у разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові                  від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
 
Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України      2004 року; частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
 
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
 
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
 
Апеляційний суд вказано не врахував, оскільки, відмовляючи у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України і ДП «Бориспільське лісове господарство» до Бориспільської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ГО «СТ « Ярило » не врахував, що заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності подано лише ОСОБА_2 , тобто питання щодо пропуску строку позовної давності мало розглядатися лише відносно вимог до неї.
 
У порушення вимог частини третьої статті 267 ЦК України судами попередніх інстанцій були застосовані наслідки спливу строку позовної давності до вимог відносно осіб, які про це не заявляли.
 
Крім того, висновок апеляційного суду, що про порушення своїх прав Кабінет Міністрів України і ДП «Бориспільське лісове господарство» могли довідатися про порушення своїх прав у 2008-2009 роках ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам частини шостої статті 81 ЦПК України, оскільки вказані особи не наділені наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності розпоряджень Бориспільської районної державної адміністрації.
 
Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції не може бути визнана законною і обґрунтованою, оскільки суд не з`ясував, коли саме Кабінет Міністрів України і ДП «Бориспільське лісове господарство» довідалися або могли довідатися про порушення їх прав. 
Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, і не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.
 
При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо. Крім того, апеляційний суд повинен врахувати, якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких         вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив (правовий висновок, висловлений Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012 і від 03 квітня        2018 року у справі № 914/758/17). Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович