Постанова
Іменем України                                       
16 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 761/877/20
провадження № 61-10585св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Кондратенко О. О., від 06 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І., від 15 липня 2020 року.
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення упущеної вигоди, трьох процентів річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня        2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що недоліки, зазначені в ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня          2020 року, ОСОБА_1 усунуто не було, судовий збір не сплачено. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Вимога про стягнення збитків (упущеної вигоди) у зв`язку з невиконанням рішення суду не підпадає під дію частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказані відносини виникли під час примусового виконання рішення суду, а не з відносин споживача з установою. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року -  без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доводи позивача про те, що він звільнений від сплати судового збору є безпідставними. Установивши, що позивач у встановлений судом строк недоліки позовної заяви не усунув та вимоги ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року щодо сплати судового збору не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви повивачу відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України. Також суд апеляційної інстанції вказав, що відсутні підстави для застосування положень  пункту 13 частин другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Як на підставу для скасування оскаржених судових рішень заявник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, залишення поза увагою висновків, викладених у постанові Верховного Суду 13 травня 2020 року у справі № 761/25718/17, постанові Великої Плати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.
Заявник стверджує, що позовні вимоги про відшкодування шкоди заявлені у зв`язку із невиконанням рішення суду у справі про захист прав споживачів (№ 761/24881/16-ц). Оскільки виконавче провадження є невід`ємною частиною судового процесу в цілому, то захист прав споживачів триває не тільки під час вирішення судами спору по суті, а й під час примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення упущеної вигоди, трьох процентів річних, інфляційних втрат та моральної шкоди призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
18 серпня 2020 року за вих. № 27-10676/20 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано відзив на касаційну скаргу.
У поданому клопотанні ОСОБА_1 просить залишити відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб без розгляду, оскільки він поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку на подання відзиву.
Статтею 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі від 23 липня         2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб отримав 31 липня           2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Строк на подання відзиву на касаційну скаргу судом касаційної інстанції встановлено до 17 серпня 2020 року.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи дату отримання ухвали про відкриття касаційного провадження, поданий Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відзив на касаційну скаргу слід залишити без розгляду, оскільки він поданий 18 серпня 2020 року, тобто поза межами процесуального строку, встановленого Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
У своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 також звертає увагу суду на судові рішення у інших справах на підтвердження того, що спір між сторонами є спором про захист прав споживачів. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення упущеної вигоди, трьох процентів річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у справі № 761/24881/16-ц стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 484, 46 грн, а також 1 000 грн в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду. 
Позивач вказував, що 07 серпня 2019 року він звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з вимогою про виконання вказаної постанови Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, однак відповідач 04 вересня 2019 року направив йому лист за № 27-036-15405/19, яким відмовився виконувати цю постанову суду, яка набрала законної сили. Також вказував, що 14 серпня 2019 року він пред`явив до відповідного органу державної виконавчої служби виконавчий лист, виданий йому 13 серпня 2019 року Шевченківським районним судом міста Києва, з примусового виконання вказаної вище постанови Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, за яким 19 серпня 2019 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 59825975. Стверджував, що постанова Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року була виконана державним виконавцем у примусовому порядку лише 24 грудня 2019 року та грошові кошти у розмірі 1 484, 46 грн були перераховані на його вкладний ощадний рахунок у ПАТ «Альфа-Банк» № НОМЕР_1 , за яким банк щомісячно нараховує та виплачує йому відсотки на залишок за ставкою 13,0 % річних. Вважав, що у випадку задоволення відповідачем його вимоги про добровільне виконання рішення суду, він отримав би дохід у розмірі        13,0 % річних на вказану суму, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню упущена вигода у розмірі 13,0 % річних на суму                   1 484, 46 грн за період з 31 липня 2019 року по 24 грудня 2019 року, що становить 77, 19 грн.         
Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то позивач просив застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, та стягнути з відповідача на його користь три проценти річних за період з 31 липня 2019 року по 24 грудня 2019 року у розмірі 17, 81 грн і інфляційні втрати за цей період у розмірі 22, 36 грн, що разом  становить 40, 17 грн.
Крім того, позивач зазначив, що у зв`язку з офіційною відмовою відповідача виконати рішення суду, яке набрало законної сили, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що відповідач, будучи державною установою та суб`єктом публічного права, відкрито та офіційно заявляє про порушення закону на шкоду позивачу. Виходячи з характеру порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності здійснити належне урядування, а також виходячи з вимог розумності та справедливості, позивач оцінив моральну шкоду у       розмірі 2 000 000, 00 грн.
Оскільки позов стосується порушень його прав відповідачем під час виконання рішення суду у справі про захист прав споживача, то, на думку позивача, характер спірних правовідносин імперативно вказує на звільнення його від сплати судового збору на підставі частини третьої  статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того вважав, що наявні підстави для звільнення його від сплати судового збору, передбачені пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, є державним органом у розумінні наведеної норми закону.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь упущену вигоду у розмірі 77, 19 грн, три проценти річних та інфляційні втрати у             розмірі 40, 17 грн і моральну шкоду у розмірі у розмірі 2 000 000, 00 грн. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня                       2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що позовна заява не оплачена судовим збором. Позивачу надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десять днів з дня отримання ухвали суду.
02 березня 2020, в межах строку, встановленого ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року, ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав заяву про усунення недоліків, у якій вказав, що позовні вимоги у справі полягають у відшкодуванні відповідачем шкоди, завданої йому у зв`язку з невиконанням (відмовою у виконанні, перешкоджанні виконанню) рішення суду у справі про захист прав споживачів. Оскільки вкладники банку є споживачами фінансових послуг в розумінні споживчого законодавства, то справи за позовами вкладників неплатоспроможних банків до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є справами про захист прав споживачів, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції керувався частиною третьою статті 185 ЦПК України й виходив з того, що у встановлений судом строк позивач недоліки позовної заяви не усунув, вимоги ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року не виконав (не сплатив судовий збір за подання позовної заяви).
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Невиконанням рішення суду відповідачем у цій справі не підпадає під дію частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відносини між сторонами виникли під час примусового виконання рішення суду, а не з відносин споживача з установою.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно пункту 17 частини першої  статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Отже, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.
Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
Вказаний висновок викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що підставою звернення до суду стало несвоєчасне виконання відповідачем постанови Київського апеляційного суду від 31 липня         2019 року у справі № 761/24881/16-ц за його позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у справі № 761/24881/16-ц стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 484, 46 грн і 1 000 грн в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду. 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Спір, який ініціював позивач, безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, а останнім заявлені вимоги у зв`язку із несвоєчасним виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб судового рішення про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, а також моральної шкоди. 
Заявлені у цій справі вимоги безпосередньо пов`язані із раніше заявленими вимогами до цього ж відповідача про стягнення компенсаційних виплат та відшкодування шкоди, у зв`язку із порушенням прав споживача.
Колегія суддів вважає, що у цій справі правовідносини сторін, наряду з іншими, урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів, оскільки вимоги  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб випливають з порушення зобов`язань, підтверджених рішенням суду у справі № 761/24881/16-ц про захист прав споживача, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, а також моральної шкоди у зв`язку із порушенням строків виконання основного зобов`язання по поверненню вкладу. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про наявність підстав для сплати судового збору за подання позовної заяви в цій справі є помилковим.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).
Дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Нараховані на підставі статті 625 ЦК України суми є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
У цій справі ОСОБА_1 заявлені вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які пов`язані із виконанням зобов`язань за договором банківського вкладу, підставою заявлених вимог визначено несвоєчасне проведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплати компенсаційних виплат та відшкодування моральної шкоди, присуджених судовим рішенням у зв`язку із порушенням прав споживача.  
Отже, наявні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору за вимогами, заявленими у цій справі до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові 29 липня           2020 року по справі № 761/736/20, провадження № 61-8647св20.
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
У відповідності до частин третьої-четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення скасуванню з передачею справи на розгляд суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня                     2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня     2020 року скасувати.
Справу передати на розгляд суду першої інстанції
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. М. Осіян   	
 	Н. Ю. Сакара   	
 	С. Ф. Хопта	
 	  В. В. Шипович