УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 липня 2020 року
м. Київ
справа № 173/1357/18
провадження № 51-3332ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201804043000045009, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 24 червня 2020 року змінив вирок місцевого суду, постановив пом`якшити призначене за ч. 1 ст. 121 КК України покарання, застосувавши ст. 69 цього Кодексу, призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, засуджений та його захисник звернулись до Верховного Суду із спільною касаційною скаргою, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущені, на їх думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК України), у касаційній скарзі зазначається найменування суду касаційної інстанції.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким, відповідно, внесено зміни до КПК України і визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд, при цьому припинено діяльність Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Однак засуджений та його захисник, усупереч вимог КПК України, звернулись до суду касаційної інстанції із спільною касаційною скаргою, яку адресували не Верховному Суду, а Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Також Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК України касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень. 
Частиною 1 ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак, усупереч наведеним положенням процесуального закону, доводи спільної касаційної скарги засудженого та його захисника фактично зводяться до їх посилань на неповноту судового розгляду, незгоди з наданою судами оцінкою доказів та заперечення правильності встановлених фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Також у поданій скарзі засуджений та його захисник, порушуючи питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, обмежились загальними фразами щодо таких порушень. Зокрема, вони не обґрунтували, у чому саме полягали порушення допущені місцевим та апеляційним судами, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених цими судами судових рішень, і чому їх слід відносити до безумовних підстав для скасування касаційним судом як вироку місцевого суду так і ухвали апеляційного суду згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України та з огляду на положення статей 370, 404, 405, 412, 419 цього Кодексу.
Крім того, формально вказавши, що судом апеляційної інстанції повторно не досліджено письмові докази, засуджений та його захисник не зазначили про те, чи клопотала сторона захисту в суді апеляційної інстанції про повторне дослідження таких доказів і якщо так, то яким чином воно було вирішено судом. При цьому вони не вказали жодного доводу щодо необхідності повторного дослідження таких доказів судом апеляційної інстанції, а також у чому саме полягало неповне або з порушеннями їх дослідження місцевим судом. Серед іншого, засуджений та його захисник не зазначили як вирішення судом цього питання вплинуло на законність і обґрунтованість постановленого рішення суду апеляційної інстанції в цілому, оскільки сама по собі незгода однієї із сторін кримінального провадження з наданою судом оцінкою доказів, безпосередньо не свідчить про допущення цим судом істотних порушень. 
При цьому спільна касаційна скарга засудженого і його захисника не містить доводів щодо незаконності висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів апеляційних скарг сторони захисту.
Суд касаційної інстанції, відповідно до ст. 433 КПК України, переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній чітко викладених вимог, які б узгоджувались з положеннями ст. 436 цього Кодексу, також перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 50 КПК України повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються:
1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю;
2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Однак захисник, до поданої ним спільно із засудженим скарги, не долучив документів, які б, відповідно до вимог вищезазначених норм кримінального процесуального закону, підтверджували його повноваження представляти інтереси засудженого у Верховному Суді, оскільки договір про надання правової допомоги від 10 травня 2018 року №10/05/18, який було долучено на підтвердження його повноважень, уповноважує його представляти інтереси у Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, діяльність якого припинено, а з ордеру, який виданий на підставі вищевказаного договору, не можливо зрозуміти найменування органу, у якому має надаватися правнича допомога. Таким чином захисник, відповідно до статей 50, ч. 4 ст. 427 КПК України, має підтвердити свої повноваження на право подачі касаційної скарги до Верховного Суду. 
З огляду на викладене, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК України, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишити без руху і встановити їм строк для усунення недоліків — сім днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                               ОСОБА_3