П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6732/19	
                                                                                                                   
                                                                                                                         Головуючий в І інстанції: Єфіменко К.С.
                                                                                   Дата та місце ухвалення рішення: 17.01.2020 р. м. Одеса
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій відповідача щодо не правильного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення з січня 2014 року по листопад 2015 року протиправними, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити різницю між належною до виплати індексацією грошового забезпечення та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з січня 2014 року по листопад 2015 року включно, вважаючи базовим місяцем для обчислення індексації січень 2008 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.
Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач в період з 31.10.2008 року по               01.10.2019 року проходив військову службу в Управлінні Південного оперативного командування, яке в лютому 2015 року було переформовано (реорганізовано) в Управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та йому було присвоєно найменування Військова частина НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою з ЄДРПОУ № 24/15 та витягом з спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 31.12.2014 № Д-322/1/46дск «Про проведення організаційних заходів у Збройних Силах України».
У довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 12.06.2020 року № 241, яка надана на вимогу суду апеляційної інстанції, вказано, що ОСОБА_1 перебував на грошовому забезпеченні в Одеському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з грудня 2013 року по вересень 2015 року.
Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 27.09.2019 року                   № 398 позивач був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2019 року № 239, був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Позивач звернувся до командування Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою та отримав довідку від 22.10.2019 року № 459 щодо виплати йому грошового забезпечення, в тому числі індексації грошового забезпечення.
Під час проходження військової служби, за період з січня 2014 року по вересень 2015 року позивачу виплачувалась індексація грошового забезпечення, що підтверджується вказаною довідкою Одеського обласного територіального центру комплектування від 22.10.2019 року                 № 459, де базовими місяцями зазначені травень 2013 року, травень та листопад 2014 року.
Позивач зазначає, що відповідач повинен був при нарахуванні індексації використовувати базовий місяць - січень 2008 року, а не травень 2013 року, травень 2014 року, листопад                   2014 року.
Не погоджуючись із зазначеним розрахунком, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що основний розмір його грошового забезпечення змінився у січні 2008 року, тому позовна вимога про зобов`язання Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити різницю між належною до виплати індексацією грошового забезпечення та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з січня 2014 року по листопад                 2015 року включно, вважаючи базовим місяцем для обчислення індексації січень 2008 року задоволенню не підлягає. 
Крім того, відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення місяця підвищення (базового місяця) у відповідності до вимог Порядку № 1078 та Закону № 1282-ХІІ належить до повноважень відповідача.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина 1 статті 75 КАС України).
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом (ч. 3 ст. 77 КАС України).
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.
Частиною 1 статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 КАС України).
Таким чином, Кодексом адміністративного судочинства України розподілено обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі та передбачає активну роль суду в процесі збору доказів і їх застосування, а забезпечення повного з`ясування обставин у справі базується на поєднанні принципів змагальності та офіційності. 
В свою чергу, суд не є пасивним спостерігачем у збирання доказів по справі і за потребою може приймати активну участь в такому процесі.
Щоб правильно встановити фактичні обставини справи, суд наділено повноваженням збирати та оцінювати докази, а також сприяти реалізації прав сторін по справі в частині доказування обставин, шляхом витребовування необхідних доказів у разі потреби.
Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права, а тому статтею 9 КАС України на суд покладено обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, на скільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, з аналізу наведених норм слідує, що завданням адміністративного судочинства є повне, всебічне та об`єктивне встановлення обставин у справі, при цьому, суд вживає необхідні заходи для з`ясування обставин у справі, у т.ч., шляхом витребування доказів за клопотанням осіб або власної ініціативи. 
За таких обставин, у разі, якщо суд першої інстанції дійшов висновку про недостатність наданих позивачем документів для вирішення справи, то останній зобов`язаний був витребувати додаткові докази, яких, на думку суду, не вистачало, а не робити висновки щодо суті спору без повного та всебічного розгляду справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можливо встановити наявність або відсутність обставин (фактів), якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Водночас, приймаючи рішення у даній справі за відсутності доказів, на підставі яких можливо встановити наявність або відсутність обставин (фактів), якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріплений у ч. 4 ст. 9 КАС України, який зобов`язує суди вживати заходи для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі шляхом виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Крім того, вирішуючи справу та посилаючись на те, що позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що основний розмір його грошового забезпечення змінився у січні 2008 року, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З огляду на вищевикладене, з метою дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, судом апеляційної інстанції витребувані докази, на підставі яких можливо встановити наявність або відсутність обставин (фактів), якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Вирішуючи справу в апеляційному порядку з урахуванням отриманих доказів колегія суддів виходить з наступного. 
У довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 12.06.2020 року № 241, яка надана на вимогу суду апеляційної інстанції, вказано, що ОСОБА_1 перебував на грошовому забезпеченні в Одеському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з грудня 2013 року по вересень 2015 року.
Таким чином, позивачем заявлені вимоги в частині періоду з жовтня по листопад                   2015 року до неналежного відповідача.
Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5, 6, 7 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.
Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Проте, під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що в даній справі виступає неналежний відповідач в частині вимог позивача з жовтня по листопад 2015 року та не допустив його заміну.
Разом з тим, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості допустити заміну неналежного відповідача під час апеляційного розгляду справи. 
Так, головною особливістю апеляційного розгляду є те, що апеляційна інстанція не розглядає справу з початку, а переглядає рішення суду першої інстанції, тобто публічно-правовий спір вже вирішено.
Оскільки ст. 48 КАС України, як наслідок заміни неналежного відповідача чи залучення належного відповідача у якості другого відповідача, передбачає розгляд справи спочатку, апеляційний суд позбавлений такої процесуальної можливості як заміна неналежної сторони. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Таким чином, апеляційному перегляду підлягає справа в частині вимог з жовтня по листопад 2015 року, відповідачем по якій є неналежний відповідач, та публічно-правовий спір вже вирішено.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову в частині вимог з жовтня по листопад 2015 року має бути відмовлено саме з тих підстав, що відповідач – Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є неналежним відповідачем у даній справі у наведеній частині вимог позивача.
Що стосується вимог позивача за період з січня 2014 року по вересень 2015 року колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 вказаного Закону встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»                          від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону).
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).
Згідно п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються і т.д.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік .
В контексті наведеного колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.
Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що індексація грошового забезпечення не може вважатись складовою грошового забезпечення ґрунтуються на помилковому тлумаченні наведених вимог чинного на час виникнення спірних законодавства та спростовуються наведеними висновками суду.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17, від 19 червня 2019 року у справі № 825/1987/17, від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 825/565/17.
Також, у відзиві на позовну заяву, в обґрунтування заперечень проти задоволення заявленого позову, відповідач посилається на те, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення у 2014-2015 р.р. не було.
Відповідач вказує, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.
Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими вказані доводи відповідача, оскільки частина 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»                                від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.
Також, колегія суддів зазначає, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.
До того ж, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки відповідача для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним протягом 2014-2015 рр. надсилались відповідні заявки до вищестоящого органу стосовно потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.
Більш того, відхиляючи доводи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування позивачу індексації з огляду на відсутність коштів на виплату індексації, колегія суддів наголошує, що у даній справі не є спірним питання щодо права позивача на індексацію грошового забезпечення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваний період позивачу нараховувалась індексація грошового забезпечення. 
Таким чином, доводи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, взагалі не стосуються предмету спору та суперечать інформації щодо нарахування позивачу індексації у спірний період, що надана самим відповідачем.
Разом з цим, звертаючись із заявленим позовом, позивач посилається на протиправність дій відповідача щодо нарахування йому індексації з січня 2014 року по вересень 2015 року, враховуючи базовий місяць: травень 2013 року, травень та листопад 2014 року.
Так, згідно довідки від 22.10.2019 року № 459 Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , з січня 2014 року по вересень 2015 року позивачу нараховувалась індексація грошового забезпечення, при цьому, базовими місяцями у вказаний період були визначені: травень 2013 року, травень 2014 року, листопад 2014 року.
В ході розгляду справи, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, відповідачем жодним чином необґрунтовано правомірність своїх дій щодо нарахування позивачу індексації з січня 2014 року по вересень 2015 року, враховуючи базовий місяць травень 2013 року, травень та листопад 2014 року.
Як вже зазначалось колегією суддів, доводи відповідача не засновані на обставинах даної справи.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на норми законодавства, зокрема, Порядку № 1078, які, як зазначає сам відповідач, набрали чинності 15.12.2015 року. Проте, предметом спору є правомірність визначення розміру індексації з січня 2014 року по вересень 2015 року. Тобто, наведені доводи відзиву на апеляційну скаргу так само не стосуються заявленого у даній справі позову.
В свою чергу, вирішуючи справу з урахуванням чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства та витребуваних судом апеляційної інстанції даних щодо нарахованого і виплаченого позивачу в оскаржуваний період грошового забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року (редакція від 21.06.2012 року), у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
У разі коли підвищення розмірів мінімальних соціальних гарантій, зазначених в абзаці першому цього пункту, не супроводжується зростанням грошових доходів громадян, передбачених пунктом 2 цього Порядку, грошові доходи індексуються на загальних підставах відповідно до пунктів 1-1 і 4 цього Порядку.
У разі коли грошовий дохід з урахуванням суми підвищення менше суми грошового доходу з урахуванням індексації до його підвищення, у базовому місяці сума загального доходу визначається з таким розрахунком, щоб сума грошового доходу з урахуванням індексації не перевищувала загального доходу до його підвищення. Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів наведено в додатку 4 до цього Порядку.
У разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції базовим місяцем вважається місяць, у якому мало місце таке підвищення.
Для проведення подальшої індексації або здійснення чергового підвищення доходів випереджаючим шляхом обчислення індексу споживчих цін здійснюється наростаючим підсумком починаючи з наступного за базовим місяця.
Нарахування сум індексації або проведення чергового підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить суму підвищення доходів випереджаючим шляхом у базовому місяці.
Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 29.01.2014 року пункт 5 Порядку                   № 1078 доповнено наступним абзацом: «Місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів працівників у зв`язку із розширенням зони обслуговування, збільшенням обсягу робіт, суміщенням професій (посад), виконанням обов`язків тимчасово відсутнього працівника, оплатою за роботу за сумісництвом на одному підприємстві, в установі, організації, а також за рахунок збільшення розміру премії, не вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації (у разі, коли не відбувається підвищення тарифної ставки (окладу).».
Таким чином, базовим місяцем при розрахунку індексу споживчих цін вважається місяць, у якому відбувається підвищення заробітної плати працівника за рахунок збільшення її постійних складових.
Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 825/565/17, у яких Верховним Судом вказано, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Що стосується правомірності застосування для обчислення індексації грошового забезпечення позивача базового місяця - травень 2013 року колегія суддів зазначає наступне.
Згідно архівної довідки від 03.07.2020 року Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, у травні 2013 року відбулось підвищення розміру грошового забезпечення позивача за рахунок виплати винагороди у сумі 832,45 грн.
Так, відповідно до змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України                                     від 08.10.2012 року № 956 до постанови КМУ від 22.09.2010 року № 889, запроваджено щомісячну грошову винагороду в розмірі не більше місячного грошового забезпечення окремим категоріям військовослужбовців за родами Збройних Сил (льотний склад, ВМС), а також за територіальною ознакою (військові частини на території АР Крим).
Згідно з п. 2 Порядку № 1078 об`єктами індексації є виплати, що передбачені законодавством та мають постійний характер. 
Для військовослужбовця це: оклад за військовим званням, посадовий оклад, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, премії тощо), на які військовослужбовець має право за обійманою ним штатною посадою, тобто всі виплати, що нараховуються щомісяця (на постійній основі).
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2012 року № 956 (набрала чинності 24.10.2012 року) внесено зміни до постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів та підрозділів цивільної оборони Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 року № 889.
Змінами передбачено встановити щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які обіймають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних фахівців, які забезпечують безпечність польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил і Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах та підрозділах високомобільних десантних військ і спеціального призначення Збройних Сил, та військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби; особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів та підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій.
Таким чином, оскільки зазначена щомісячна додаткова грошова винагорода має постійний характер, то й місяць установлення такої винагороди, а отже, і підвищення грошового доходу відповідних категорій осіб буде базовим місяцем для цілей проведення індексації їх грошового доходу.
Висновки суду апеляційної інстанції стосовно того, що щомісячна додаткова грошова винагорода згідно Постанови № 889 має постійний характер узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постановах від 24 жовтня 2018 року у справі                     № 820/3211/17, від 10 травня 2019 року у справі № 820/5285/17, від 16 травня 2019 року у справі № 826/11679/17, від 31 липня 2019 року у справі № 826/3398/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 826/14564/17, від 22 жовтня 2019 року у справах № 826/2447/18 та № 520/3505/19,                 від 31 жовтня 2019 року у справі № 826/3397/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 295/5200/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 240/10130/19.
На підставі наведеного, підстави для визнання протиправними дій щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення позивача базового місяця - травень 2013 року відсутні.
Поряд з цим, досліджуючи довідку Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 12.06.2020 року № 241 щодо виплаченого позивачу грошового забезпечення з грудня 2013 року по вересень 2015 року, колегією суддів встановлено, що у травні та листопаді 2014 року не відбулось підвищення грошового забезпечення позивача за рахунок збільшення його постійних складових.
Колегія суддів зазначає, що за даними вказаної довідки усі складові грошового забезпечення позивача за квітень-травень 2014 року, жовтень-листопад 2014 року виплачені у однаковому розмірі.
Таким чином, дії відповідача щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення позивача базового місяця: травень 2014 року, листопад 2014 року є протиправними.
На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з січня 2014 року по вересень 2015 року базового місяця: травень 2014 року, листопад 2014 року.
Разом з цим, оскільки судом встановлено правомірність застосування для обчислення індексації грошового забезпечення позивача базового місяця - травень 2013 року, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу різницю між належною до виплати індексацією грошового забезпечення та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з січня 2014 року по вересень 2015 року включно, вважаючи базовим місяцем для обчислення позивачу індексації саме січень 2008 року відсутні.
Водночас, за встановлених у справі обставин щодо протиправності дій відповідача щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з січня             2014 року по вересень 2015 року базового місяця: травень 2014 року, листопад 2014 року, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача у наведеній частині підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по вересень 2015 року, враховуючи базовим місяцем при розрахунку індексу споживчих цін місяць, у якому відбулось підвищення грошового забезпечення позивача за рахунок збільшення його постійних складових, та здійснити її виплату з урахуванням виплачених сум індексації. 
При цьому, доходячи вказаних висновків, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача, які ним наведені у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу, щодо необґрунтованості вимог позивача у вказаній частині з огляду на те, що у наведений період Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не існував з огляду на викладене. 
Так, як зазначає сам відповідач, згідно спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.11.2018 року № 332/1/18дск та директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 01.12.2018 року № 17 дск у              2018 та 2019 роках були проведені заходи щодо переформування Одеського обласного військового комісаріату (код ЄДРПОУ 08402040) в Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
У відповідності до наданої суду довідки № 6/19 з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.01.2019 року станом на дату видачі цієї довідки за ідентифікаційним кодом юридичної особи 08402040 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
При цьому, у вказаній довідці зазначено, що датою первинної реєстрації, створення та датою внесення даних до ЄДР щодо суб`єкта - Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є 30.10.1997 р., а 09.01.2019 р. - дата останньої реєстраційної дії. 
Таким чином, з наведеної довідки вбачається, що реєстратором проведено не нову реєстраційну дію щодо реєстрації Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а внесено зміни до даних вже зареєстрованого суб`єкта – Одеського обласного військового комісаріату.
За таких обставин вбачається, що Одеський обласний військовий комісаріат, як установу та юридичну особу не було ліквідовано із визначенням правонаступника, а було лише переформовано в Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, а тому, всі повноваження, якими був наділений Одеський обласний військовий комісаріат на даний час виконує Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не було ні ліквідовано, ні реорганізовано, а також ІНФОРМАЦІЯ_2 не припинено, як юридичну особу, а лише переформовано в Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, який має той самий ідентифікаційний код юридичної особи, що і Одеський обласний військовий комісаріат, та виконує всі функції Одеського обласного військового комісаріату, колегія суддів вважає Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є належним відповідачем у справі у частині вимог позивача, які суд апеляційної інстанції визнав такими, що підлягають задоволенню. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального та матеріального права, не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2014 року по вересень 2015 року базового місяця: травень 2014 року, листопад 2014 року.
Зобов`язати Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по вересень 2015 року, враховуючи базовим місяцем при розрахунку індексу споживчих цін місяць, у якому відбулось підвищення грошового забезпечення ОСОБА_1 за рахунок збільшення його постійних складових, та здійснити її виплату з урахуванням виплачених сум індексації. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 06.08.2020 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька