Справа № 135/1115/18
Провадження № 22-ц/801/983/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року	Справа № 135/1115/18	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Міхасішина І. В., Якименко М. М.,
з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області у складі судді Волошиної Т. В. від 30 січня 2020 року (дата складання повного тексту рішення відсутня), –

встановив:

07 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за яким, з урахуванням заяв про зміну і збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики від 13 травня 2014 року у розмірі 5316788 грн 00 к., що еквівалентно 201830 доларів США, та звернути стягнення на майно та грошові кошти, отримані ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_3 , виходячи із розрахунку заборгованості станом на 24 травня 2019 року: 3000 доларів США, що еквівалентно 79028 грн 74 к. – сума позики, 9025 доларів США 56 центів, що еквівалентно 237759 грн 54 к. – проценти, а також 5000000 грн 00 к. у відшкодування вартості 5000000 штук цегли.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 травня 2014 року уклав з ОСОБА_3 договір позики, за яким передав йому 3000 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язався їх повернути на першу вимогу та сплатити 60 процентів річних (5 процентів за кожен місяць) за весь час користування позикою. Він також зобов`язався одночасно передати йому 5000000 (5000 тис., як зазначено у позовній заяві) штук цегли, у якості компенсації за користування коштами. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_3 надав власноручно виконану розписку від 13 травня 2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 12 січня 2018 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області претензію кредитора до спадкоємців боржника про повернення боргу, яка залишилась без задоволення.
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 30 січня 2020 року у позорві відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо вартості спадкового майна, а зміст розписки не містить даних про отримання ОСОБА_3 в борг від позивача грошових коштів з метою їх повернення, даних про укладення та умови договору позики, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей з метою їх повернення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 13 травня 2014 року ОСОБА_3 видав ОСОБА_1 розписку такого змісту «Я, ОСОБА_3 беру в борг у ОСОБА_1 3 (три тисячі доларів) під 5 % місячних і зобов`язуюсь дати 5 000 тис. шт. цегли по першій вимозі, оскільки позичив кошти, натомість нічого не віддав».
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадщину після його смерті у виді: квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 в тому ж будинку та чотирьох гаражів, розташованих біля цього будинку прийняла ОСОБА_2 
ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення коштів, в якій встановив термін – до 10 січня 2018 року.
12 січня 2018 року ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області претензію кредитора до спадкоємців боржника про повернення боргу.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Отже, установивши, що розписка ОСОБА_3 від 13 травня 2014 року не містить зобов`язання повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), з урахуванням пояснень самого ОСОБА_1 про те, що кошти насправді передавались не у момент підписання розписки, а ще у травні 2012 року, як аванс за послуги з придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ця розписка не підтверджує укладення між позивачем та ОСОБА_3 договору позики.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до переоцінки доказів, не є істотними і не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України апеляційний суд, –
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 30 січня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 І. В. Міхасішин

                                                                               М. М. Якименко