Ухвала
 
17 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 265/4711/16-ц
провадження № 61-9685ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду 
від 02 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2016 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 
(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору від 18 січня 2008 року № б/н ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 7 800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується пунктами 3.2 та 3.3 умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту. Відповідач надав свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складають договір, що підтверджується підписом у заяві. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 липня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 51 237,71 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 
7 789,17 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 
38 059,42 грн, пені у розмірі 2 711,13 грн, а також штрафів відповідно до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг у розмірі 250,00 грн (фіксована частина) та 2 427,99 грн (процентна складова). Просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також понесені при звернення до суду витрати з оплати судового збору.
 
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2016 року зазначений позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»заборгованість за договором кредиту у розмірі 35 863,81 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.
 
Заочне рішення мотивоване тим, що банком не було доведено факту повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки за укладеним із ним кредитним договором від 18 січня 2008 року,  а отже законність вимог про стягнення з позичальника відсотків у розмірі 34,80 відсотків, починаючи з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року, та у розмірі 43,20 відсотка, починаючи з 01 квітня 2015 року по 31 липня 2016 року є недоведеними. Крім того, оскільки місто Маріуполь Донецької області віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, то ОСОБА_1 звільнений від сплати пені та/або штрафів, нарахованих на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції починаючи із 14 квітня 2014 року.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 23 листопада 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2016 року задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2016 року скасовано та призначено справу до судового розгляду на 07 грудня 2017 року о 11 год 00 хв.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 
АТ КБ «ПриватБанк» не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2008 року № б/н, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 7 789, 17 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 10 052, 37 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що старт карткового рахунку № НОМЕР_1   ОСОБА_1 вперше відбувся 18 січня 2008 року. У заяві від 18 січня 2008 року відповідач зазначав про отримання бажаного кредитного ліміту у розмірі 2 000,00 грн, із базовою процентною ставкою по кредиту 3 проценти на місяць на залишок заборгованості. Своїм підписом підтвердив ознайомлення та згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку.
 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк » не повернуті, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що банком не доведено існування між ним та відповідачем кредитних правовідносин, оскільки в повному обсязі не встановив всі обставини у справі, належним чином не дослідив надані банком докази щодо видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, наявності заборгованості за кредитом та не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком.
 
При розрахунку процентної ставки, суд апеляційної інстанції виходив із того, що збільшення розміру процентної ставки не було погоджено із відповідачем, тому суму процентів необхідно розраховувати виходячи із обумовленої договором 
ставки - 36 відсотків річних.
 
Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення суми пені та комісії в розмірі 
3 711,13 грн, нарахованої позивачем за період із 01 квітня 2014 року по 31 травня 2017 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в наданій банком заяві відповідача від 18 січня 2008 року обумовлена лише відсоткова ставка за користування кредитними коштами, порядок погашення заборгованості, та відсутні відомості щодо нарахування пені та комісії.
 
26 червня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 02 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 26 червня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 102 836,72 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.  
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що оскаржувана постанова суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 03 липня 2019 року 
у справі № 342/180/17 та постанові Верховного Суду України 
від 11 вересня 2013 року у справі № 6-52цс13, не заслуговують на увагу, оскільки заявник не обґрунтовує у чому саме полягає невідповідність оскаржуваної постанови висновкам суду касаційної інстанції у вказаних постановах, що позбавляє Верховний Суд можливості дійти до висновку про необхідність відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною, заявником не наведено прикладів протилежної судової практики.
 
Щодо доводів заявника у касаційній скарзі про те, що справа має виняткове значення для заявника, оскільки банком порушуються права відповідача та продовжують нараховуватись відсотки за користування кредитом, то Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночними та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення, не надав будь-яких доказів на підтвердження наведених ним обставин, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі. 
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 02 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик