ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 р.	Справа № 440/624/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року (ухвалене суддею Н.І. Слободянюк) по справі № 440/624/19
          за позовом         ОСОБА_1  
          до         Приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича                
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця Скрипника В.Л., в якому просила визнати протиправною та  скасувати повністю постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 25.01.2019 р., винесену відповідачем у  виконавчому провадженні № 56499376 ( в подальшому – ВП № 56499376).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 р. позов задоволено.
Не погодившись  із рішенням  суду першої  інстанції,  відповідач  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 р.  та ухвалити  нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Конституції України, Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють  примусове виконання  судових рішень  і рішень інших органів”, Закону України “Про виконавче провадження”, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки оскаржувана постанова обґрунтована та не підлягає скасуванню.
Позивачка подала до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2  ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання  за допомогою технічного запису не здійснювалося.
Згідно із ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що постановою приватного виконавця Скрипника В.Л. від 30.05.2018 р.  відкрито ВП № 56499376  з виконання  виконавчого листа  № 534/86/15-ц, виданого 19.11.2015 р. Комсомольським  міським  судом  Полтавської області про дострокове стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача Публічного  акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” заборгованість за кредитним договором в сумі 49815,58 доларів США.
Одночасно вказаною постановою з боржника стягнуто основну  винагороду приватного виконавця  у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню, але не більше 4981,56 доларів США.
Постановою приватного виконавця Скрипника В.Л.  від 30.05.2018 р.  про арешт майна боржника накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 . 
На підставі заяви  Публічного  акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль”  про повернення виконавчого документу, постановою приватного виконавця Скрипника В.Л.   від 25.01.2019 р. виконавчий лист № 534/86/15-ц, виданий 19.11.2015 р. Комсомольським  міським  судом Полтавської області, повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна  боржника та скасовано інші заходи примусового  виконання рішення. 
Постановою приватного виконавця Скрипника В.Л. від 25.01.2019 р. винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 основної  винагороди приватного виконавця у розмірі 10%  від суми, що підлягає стягненню, але не більше 4981,56 доларів США. 
Не погоджуючись з вищевказаною постановою відповідача про стягнення основної  винагороди приватного виконавця, позивачка звернулася до суду з цим позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова необґрунтована та підлягає скасуванню, оскільки грошові кошти на користь стягувача приватним виконавцем не стягнуті, у зв`язку з чим приватним виконавцем помилково визначений розмір основної  винагороди приватного виконавця.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України “Про виконавче провадження”,   примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 1 статті 18 Закону України “Про виконавче провадження” встановлено, що  виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно  із  ч. 2 ст. 31 Закону України  “Про органи та осіб, які здійснюють  примусове виконання судових рішень  і рішень інших органів”, винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. (ч. 3 ст. 31 Закону України  “Про органи та осіб, які здійснюють  примусове виконання  судових рішень  і рішень інших  органів”).
Відповідно до  ч. 4 ст. 31 Закону України  “Про органи та осіб, які здійснюють  примусове виконання  судових рішень  і рішень інших  органів”, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно із ч. 5 ст. 31 Закону України  “Про органи та осіб, які здійснюють  примусове виконання  судових рішень і рішень інших  органів”, якщо суму, передбачену в  частині четвертій  цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 7 ст. Закону України  “Про органи та осіб, які здійснюють  примусове виконання  судових рішень  і рішень інших  органів”).
Аналіз вищевказаних норм законодавства  вказує, що підставою отримання приватним виконавцем основної винагороди є фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа та сума основної винагороди визначається у відсотках до стягнутої суми.
Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист Комсомольського міського суду Полтавської області № 534/86/15-ц від 19.11.2015 р. повернуто стягувачу за його заявою, без фактичного виконання, тобто, відповідачем помилково розраховано суму основної винагороди.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана  постанова відповідача  винесена з порушенням  норм чинного законодавства, так як приватним виконавцем помилково розраховано суму основної винагороди  у розмірі 10 відсотків від суми, яка підлягала стягненню з боржника, оскільки виконавчий лист Комсомольського міського суду Полтавської області № 534/86/15-ц від 19.11.2015 р. повернуто стягувачу за його заявою без фактичного виконання.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 р. – без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Доводи апелянта, що   розмір основної винагороди приватного виконавця  визначається як і розмір виконавчого збору в сумі 10 відсотків від вартості майна боржника, що підлягає примусовому стягненню, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки, відповідно до  ч. 5 ст. 31 Закону України  “Про органи та осіб, які здійснюють  примусове виконання  судових рішень і рішень інших  органів”, така сума виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.
Одночасно, суд апеляційної інстанції вважає, що  апелянт помилково посилається на висновки, викладені у постанові  Верховного Суду від 28.04.2020 р.  у справі № 480/3452/19, так як зазначена постанови Верховного Суду прийнята щодо інших правовідносин, оскільки в ній висловлена правова позиція, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання, а не щодо стягнення основної винагороди приватного виконавця. 
Щодо інших доводів  апелянта суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст.  229,  243, 271, 287, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - .

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року по справі № 440/624/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

. 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова