Справа № 161/14460/14-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/559/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2020 року,   

                                        В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Покликався на те, що 01 березня 2012 року він надав відповідачу ОСОБА_3 згідно розписки позику у розмірі 60 000 доларів США, відповідно до якої останній зобов`язувався повернути йому вказані грошові кошти на першу вимогу. 
Позивач також вказував, що позичені грошові кошти були використані відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах сім`ї, а саме для придбання квартири по АДРЕСА_1 , а отже обов`язок щодо їх повернення є спільним зобов`язанням подружжя.
Крім того, позивач ОСОБА_2 зазначав, що 01 серпня 2014 року пред`явив до відповідачів вимогу про повернення грошей, проте позику вони йому не повернули.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь суму позики у розмірі 60 000 доларів США та відшкодувати йому понесені по справі судові витрати. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за позикою у розмірі 60 000 доларів США.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на невірну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду змінити та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити повністю, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму позики.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про стягнення суми позики у розмірі 60 000 доларів США лише з відповідача ОСОБА_3 не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки судом не було взято до уваги те, що зазначена сума позики була використана в інтересах сім`ї, колишнім подружжям відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для купівлі квартири у м. Луцьку Волинської області, а це у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 65 СК України, є підставою їх спільного обов`язку щодо повернення грошей. З огляду на це вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позов частково, оскільки сума позики підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачі не подавали.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання щодо повернення позики, які підтверджуються письмовою розпискою від 01 березня 2012 року, перед позивачем ОСОБА_2 не виконав, грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США на письмову вимогу останнього, йому не повернув. Відмовляючи у позові до відповідача ОСОБА_4 суд свої висновки мотивував тим, що позивач ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів і під час розгляду справи не довів, що взята відповідачем ОСОБА_3 позика була використана в інтересах сім`ї колишнім подружжям відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а у відповідача ОСОБА_4 виник обов`язок повернення грошей позивачу, як це передбачено ч. 4 ст. 65 СК України.
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 01 березня 2012 року позивач ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_3 позику у розмірі 60 000 доларів США, яку останній зобов`язувався повернути йому на першу вимогу, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою (а.с.142).
У цей час відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Судом також встановлено, що 01 серпня 2014 року позивач ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку надіслав відповідачам вимогу про повернення отриманих ОСОБА_3 за договором позики від 01 березня 2012 року грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США, однак, останні позику йому не повернули (а.с.12-13)
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю на виконання умов цього договору грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором, укладення якого може підтверджуватися розпискою позичальника або іншим документом.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України довів та надав належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики від 01 березня 2012 року, укладення якого підтверджується його письмовою розпискою, не виконав, надані йому позивачем грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, на вимогу останнього, не повернув. Тому, суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини справи, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення заявленого ОСОБА_2 позову, та з урахуванням наведених норм матеріального права, стягнув на його користь з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 60 000 доларів США. 
Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що надана ним позика у вказаному розмірі, була використана відповідачем ОСОБА_3 в інтересах сім`ї колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме для придбання останніми квартири по АДРЕСА_1 , а тому, на його думку, відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 СК України у відповідачів існує спільний обов`язок щодо повернення грошей.
Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Встановлено, що 14 жовтня 2004 року між ТОВ «Волиньіндустрія» та відповідачем ОСОБА_4 була укладена генеральна угода про дольову участь у будівництві з відповідним строком внесення коштів на будівництво у період з жовтня 2004 по червня 2005 року (п. 3.6 угоди), тоді як позика надавалася відповідачу ОСОБА_3 частинами у період з червня 2010 року по березень 2012 року, і на час складення позичальником розписки 01 березня 2012 року становила 60 000 доларів США (а.с.14-16). Зі змісту зазначеної угоди слідує, що у 2004 році ОСОБА_4 надала кошти ТОВ «Волиньіндустрія» з метою участі у будівництві жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а по закінченню будівництва вказане товариство мало передати частину побудованого житла ОСОБА_4 на умовах та об`ємах, встановлених угодою. В розписці про отримання позики відповідач ОСОБА_3 станом на 01 березня 2010 року зазначав свою фактичну адресу проживання - квартиру по АДРЕСА_2 . 
Вищенаведене свідчить, що відповідач ОСОБА_3 станом на день укладання договору позики вже проживав у квартирі за вказаною адресою, яка згідно генеральної угоди про дольову участь в будівництві, профінансована відповідачем ОСОБА_4 ще у 2004-2005 роках, а тому покликання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що надані позивачем відповідачу ОСОБА_3 у позику грошові кошти були витрачені саме на купівлю цієї квартири, колегією суддів до уваги не береться.
Крім того, у спірній розписці не зазначено, для яких саме цілей відповідач ОСОБА_3 у період з 2010 по 2012 роки брав частинами позику у позивача ОСОБА_2 . 
Також позивач під час розгляду справи в суді не довів тих обставин, що відповідач ОСОБА_4 була обізнана про вказану позику, та що нею надавалася згода на укладення цього правочину, який виходить за межі дрібного побутового, або вчинення нею конклюдентних дій, які б свідчили про визнання нею спільного з бувшим чоловіком обов`язку за його грошовими зобов`язаннями перед третіми особами.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2   до ОСОБА_4 , суд першої інстанції правильно вважав, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що взята ОСОБА_3 позика була використана в інтересах сім`ї колишнього подружжя відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Крім того, вірним є висновок суду про те, що у відповідача ОСОБА_4 немає спільних обов`язків з ОСОБА_3 щодо повернення позики позивачу, передбачених ч. 4 ст. 65 СК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_2 відповідає вимогам закону.
Наведені представником позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують вірних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: