ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6761/20 Справа № 182/8329/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2020 року

по справі за заявою ОСОБА_1 про відмову від примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 подала до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заяву про відмову стягувача від примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, яка була направлена державним виконавцем до суду для розгляду в порядку ч.1 ст. 434 ЦПК України.

Заява мотивована тим, що 09.01.2020 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за її заявою був виданий судовий наказ № 182/8329/19, провадження № 2-н/0182/62/2020 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини заробітку (доходу), починаючи з 03.12.2019 року і до повноліття дитини.

15 січня 2020 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового наказу.

Заявниця зазначала, що на даний час між нею та боржником ОСОБА_2 відсутні спори про визначення місця проживання та утримання дитини, у зв`язку з чим підстав для примусового стягнення аліментів немає. Вказувала, що її звернення до суду було обумовлене тимчасовими суперечками між нею та ОСОБА_2 , однак останній ніколи не ухилявся та не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання сина.

Ураховуючи, що вони в усному порядку, згідно з ч.ч.1,2 ст. 181 СК України, досягли домовленості щодо утримання та виховання малолітньої дитини, а підстави для обов`язкового укладення нотаріальної угоди з утримання сина немає та така угода може негативно вплинути на їхні доброзичливі стосунки з ОСОБА_2 , і, як наслідок, на емоційний стан сина, ОСОБА_1 просила суд прийняти її відмову від примусового виконання судового наказу від 09.01.2020 року.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка направлена до суду державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Божко Євгеном Михайловичем, про відмову від примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та ухвалення нового судового рішення, яким прийняти відмову стягувача від примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим. Зазначала, що між нею та ОСОБА_2 існує усна домовленість щодо утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_4 . ОСОБА_2 не ухилявся та не ухиляється від виховання та утримання дитини. Звернення до суду з заявою про видачу судового наказу зумовлено лише тимчасовими суперечками між нею та ОСОБА_2 , які не мали відношення щодо утримання дитини. Усна домовленість досягнута виключно в інтересах їхнього сина та в жодному разі не суперечить його інтересам.

21 серпня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 , в якому вона просила провести розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні апеляційної скарги.

Також, цього ж дня, надійшло клопотання ОСОБА_2 , в якому він просив провести розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.7 ч.1 ст. 168 ЦПК України під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Судовий наказ про стягнення аліментів набирає законної сили з моменту його постановлення та оскарженню шляхом подання боржником заяви про його скасування не підлягає (ч.1 ст. 170 ЦПК України). Згідно ч.7 ст. 170 ЦПК України боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Частиною 1 ст. 273 СК України передбачено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно з ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до ч.1 ст. 434 ЦПК України передбачено, що заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ч.3 ст. 434 ЦПК України суд має право відмовити у затвердженні мирової угоди у процесі виконання рішення з підстав, визначених статтею 207 цього Кодексу, а у задоволенні заяви про відмову від примусового виконання рішення - з підстав, визначених статтею 206 цього Кодексу, зокрема, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Крім того, у відповідності до вимог ст. 206 ЦПК України у зв"язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз"яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

У поданій заяві стягувач зазначав про усну домовленість сторін щодо утримання дитини.

Статтею 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Статтею 190 СК України передбачено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відмову від примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини на підставі ч.5 ст. 206, ч.3 ст. 434 ЦПК України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки аліменти є власністю дитини, то дії стягувача, як законного представника свого сина, суперечать закону та інтересам дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, до заяви не надано доказів, що ОСОБА_1 , діючи як законний представник свого сина, та боржник ОСОБА_2 вчинили дії передбачені статтями 189-190 СК України та досягли згоди щодо сплати аліментів на дитину.

Крім того, ч.ч.1,2 ст. 181 СК України, згідно з якими способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними та той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, на яку посилалася заявниця, регулює взаємовідносини між батьками щодо утримання дитини за взаємною згодою. У той же час, ОСОБА_1 звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, посилалася на ухилення ОСОБА_2 від виконання свого батьківського обов`язку з утримання сина (а.с.1), тобто ними не було досягнуто згоди щодо утримання дитини, а, отже, дані норми закону застосуванню не підлягають.

Доводи ОСОБА_1 , які зазначені як в заяві, так і в апеляційній скарзі про негативний вплив нотаріальної угоди на взаємовідносини між сторонами та, як наслідок, негативний вплив на емоційний стан дитини, колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пункти 1, 2 статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ураховуючи, що аліменти є власністю дитини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії стягувача, як законного представника свого сина, суперечать закону та інтересам дитини.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду про відмову від примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, всібули предметом розгляду суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко