ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 200/13243/19-а
адміністративне провадження № К/9901/12705/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур   О.В., Уханенка С.А.
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №200/13243/19
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Першого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року, постановлену в складі колегії суддів: головуючого судді Гайдара А.В., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи 
1.           ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач, ГУ НП у Донецькій області) з вимогами: визнати протиправним дії ГУ НП у Донецькій області щодо зменшення премії з листопада 2015 року по січень 2019 року на загальну суму 51297,27 грн; стягнути з ГУ НП у Донецькій області на користь позивача заборгованість у вигляді премії з листопада 2015 року по січень 2019 року на загальну суму 51297,27 грн; визнати протиправним дії ГУ НП в Донецькій області щодо невиплати компенсації (грошового забезпечення) за службу в нічний час з листопада 2015 року по січень 2019 року на суму 1295,07 грн; стягнути з ГУ НП в Донецькій області на користь позивача заборгованість у вигляді компенсації (грошового забезпечення) за службу (роботу) в нічний час з листопада 2015 року по січень 2019 року на загальну суму 1295,07 грн; визнати протиправними дії ГУ НП в Донецькій області щодо невиплати грошового забезпечення у вигляді надбавки до посадового окладу у зв`язку з проходженням служби з відомостями та їхніми носіями, що мають ступінь секретності «таємно» та «цілком таємно» з листопада 2015 року по грудень 2018 року на загальну суму 7478,94 грн; стягнути з ГУ НП в Донецькій області на користь позивача заборгованість у вигляді надбавки до посадового окладу у зв`язку з проходженням служби з відомостями та їхніми носіями, що мають ступінь секретності «таємно» та «цілком таємно» з листопада 2015 року по грудень 2018 року на загальну суму 7478,94 грн; визнати протиправним дії ГУ НП в Донецькій області щодо невиплати винагороди в повному обсязі за безпосередню участь в Антитерористичній операції та Операції об`єднаних сил з листопада 2015 року по січень 2019 року на загальну суму 47010,37 грн з розрахунку на місяць; стягнути з ГУ НП в Донецькій області на користь позивача заборгованість у вигляді винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції та Операції об`єднаних сил з листопада 2015 року по січень 2019 року на загальну суму 47010,37 грн з розрахунку на місяць; стягнути з відповідача кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.01.2019 станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 527,60 грн і діб фактичної затримки.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 07.11.2015 по 24.01.2019 він проходив службу в ГУ НП в Донецькій області. Проте за час проходження служби отримував грошове забезпечення в меншому розмірі, ніж йому належить. 16 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату коштів, а саме: премії; компенсації за службу в нічний час та у вигляді надбавки за роботу з документами, які мають ступінь секретності; за безпосередню участь в Антитерористичній операції та Операції об`єднаних сил, однак відповідачем листом від 09.10.2019 №Є-167/26/01-2019 відмовлено у вказаних виплатах.
3.          Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року в справі №200/13243/19-а у задоволенні позову було відмовлено.
4.          Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
5.          Ухвалами Першого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження в справі та призначено справу до апеляційного розгляду.
6.          Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року суд зупинив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року в справі №200/13243/19-а до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду в справі №810/451/17.
7.          Зупиняючи провадження в справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ухвалою від 06 листопада 2019 року Касаційний адміністративний Суд у складі Верховного Суду передав справу №810/451/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі пункту 8 частини першої «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, зокрема в постанові від 15 вересня 2015 року (№21-1765а15).
8.          Так, у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року (№21-1765а15) зазначено, що відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їхній розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
9.          Колегія суддів Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України у справі №21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин в справі №810/451/17, однак, на думку колегії, цей правовий висновок Верховного Суду України не узгоджується з підходами (поглядами) Європейського суду з прав людини щодо тлумачення і застосування положень статті 117 КЗпП України, висловленими в справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02; рішення від 08.04.2010), фактичні обставини якої за суттю теж є подібними до обставин справи №810/451/17.
10.          Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року було прийнято до розгляду справу №810/451/17 за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та призначено справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників.
11.          Суд апеляційної інстанції вказав, що в справі №810/451/17, як і в цій справі №200/13243/19-а, публічний спір, зокрема, стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
12.          За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Великої Палати Верховного Суду в справі №810/451/17 сприятиме повному та об`єктивному розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , а отже, провадження в справі №200/13243/19-а необхідно зупинити до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду в справі №810/451/17.
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
13.          Не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції про зупинення провадження в справі, позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду.
14.          На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначив, що зупинення апеляційного провадження є безпідставним і незаконним. Так, скаржник указує, що ухвала Першого апеляційного адміністративного суду від 22   квітня 2020 року є невмотивованою та необґрунтованою.
15.          Скаржник також наголосив, що в справах №810/451/17 і №200/13243/19 різні правовідносини, які між собою не є тотожними, аналогічними або подібними. Отже, рішення, яке буде прийнято Великою Палатою Верховного Суду в справі №810/451/17, не впливає на результат розгляду справи №200/13243/19.
16.          При цьому скаржник звертає увагу, що своєчасність, тобто вирішення публічно-правового спору у розумні строки, поряд з принципами правової визначеності, доступності до правосуддя є одним з ключових елементів принципу верховенства права в адміністративному судочинстві. Зупинення в справі №200/13243/19 не дає можливості вирішення питання по суті спору в розумні строки і позбавляє позивача законного права на справедливий суд.
17.          Указану касаційну скаргу надіслано на адресу Верховного Суду 04   травня 2020 року.
18.          За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській  О.Р., суддям Кашпур   О.В., Уханенку С.А.
19.          Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Першого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року.
20.          Заперечень на касаційну скаргу не надійшло.
ІІІ. Джерела права та акти їхнього застосування
21.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
22.          Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Цим конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
23.          Частиною другою 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суд має право зупинити провадження у справі в разі: 1) захворювання учасника справи, підтвердженого медичною довідкою, що перешкоджає прибуттю до суду, якщо його особиста участь буде визнана судом обов`язковою, - до одужання; 2) знаходження учасника справи у довгостроковому відрядженні, якщо його особиста участь буде визнана судом обов`язковою, - до повернення з відрядження; 3) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі - до припинення перебування на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі; 4) призначення судом експертизи - до одержання її результатів; 5) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції; 6) направлення судового доручення щодо збирання доказів - до надходження ухвали суду, який виконував доручення, про виконання доручення або неможливість виконання доручення; 7) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави - до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів; 9) розгляду типової справи і оприлюднення повідомлення Верховного Суду про відкриття провадження у зразковій справі - до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі; 10) постановлення ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом - до закінчення виконавчого провадження з вилучення доказів для дослідження судом.
24.          Згідно з частиною четвертою статті 236 КАС України про зупинення провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про зупинення провадження у справі може бути оскаржена.
ІV. Позиція Верховного Суду
25.          Виходячи зі змісту пункту 5 частини другої статті 236 КАС України, підставою для зупинення судом провадження в справі може бути перегляд судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.
26.          Ухвала Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі №810/451/17 за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, до набрання законної сили рішенням у якій суд апеляційної інстанції зупинив провадження, свідчить про таке.
27.          У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 57919,68 грн за період з 25 березня 2016 року по 28 грудня 2016 року.
28.          Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17   липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
29.          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що до спірних правовідносин положення статей 116, 117 КЗпП України не застосовуються. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, присуджена судом після встановлення під час розгляду трудового спору факту порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, має іншу правову природу і за своєю суттю є відповідальністю роботодавця перед працівником за порушення його трудових прав, та стягнення коштів, присуджених позивачу судовим рішенням в справі №826/5898/16, має здійснюватись на загальних підставах, зокрема добровільно або якщо боржник відмовляється здійснити перерахунок відповідних сум - у порядку, установленому Законом України «Про виконавче провадження». У порядку цього ж Закону має вирішуватися питання відповідальності боржника за несвоєчасне виконання (виконання не у повному обсязі) рішення суду про стягнення середнього заробітку.
30.          Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив постанову Київського окружного адміністративного суду від 17   липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову.
31.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в справі №810/451/17.
32.          Касаційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що факт протиправної невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні установлено судовим рішенням в справі №826/5898/16. Вихідну допомогу за цим судовим рішенням позивачу виплатили 28 грудня 2016 року. З посиланням на статті 116, 117 КЗпП України позивач зазначив, що період затримки розрахунку при звільненні треба обчислювати з 24 березня 2016 року - дати його звернення за розрахунком, до 28 грудня 2016 року - дати фактичної виплати вихідної допомоги.
33.          Скаржник зазначив, що такий підхід відповідає правовій позиції, яку висловив Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року в справі №21-1765а15, висновки якого суди нижчих інстанцій, відповідно до статті 244-2 КАС України (у попередній редакції), повинні враховувати при вирішенні спорів. У цій справі суди попередніх інстанцій відступили від висновку Верховного Суду України і, на думку позивача, зробили це безпідставно. Натомість суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи взяв до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», однак не пояснив, чому він застосовує правозастосовну практику цього Суду у справі, яка стосується тлумачення норм національного законодавства (статей 116, 117 КЗпП України) і не містить тлумачення та застосування норм Конвенції, оскільки саме в цій частині рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.
34.          Так, у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року (№21-1765а15) зазначено, що відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їхній розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
35.          Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником, у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
36.          Водночас колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вказала, що правовий висновок Верховного Суду України у справі №21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин у справі №810/451/17, однак, на думку колегії, цей правовий висновок Верховного Суду України не узгоджується з підходами (поглядами) Європейського суду з прав людини щодо тлумачення і застосування положень статті 117 КЗпП України, висловленими в справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02; рішення від 08 квітня 2010 року), фактичні обставини якої за суттю теж є подібними до обставин справи №810/451/17.
37.          В аспекті спірних правовідносин Суд уважав, що слушним був би висновок, за яким у зв`язку з прийняттям судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсацію у роботодавця (колишнього) виникає обов`язок виконати це судове рішення і на правовідносини, які виникають у зв`язку з таким виконанням, положення статей 116, 117 КЗпП України не поширюються.
38.          Оскільки колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловила намір відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для прийняття цієї справи до розгляду.
39.          Підсумовуючи викладене, Суд дійшов висновку, що правовідносини в справі №200/13243/19 не є подібними до правовідносин в справі №810/451/17, що розглядається Великою Палатою Верховного Суду, адже в ній йдеться про застосування до відповідача положень статті 117 КЗпП України за невиконання рішення суду щодо виплати позивачу вихідної допомоги.
40.          Водночас предметом спору в справі №200/13243/19 є невиплата відповідачем позивачу премії, компенсації (грошового забезпечення) за службу у нічний час, надбавки до посадового окладу у зв`язку з проходженням служби з відомостями та їх носіями, що мають ступінь секретності «таємно» та «цілком таємно», винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції та Операції об`єднаних сил, а також похідна вимога щодо стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, питання щодо виплати вказаних сум у судовому порядку не вирішено.
41.          За наведеного Суд указує, що Першим апеляційним адміністративним судом було безпідставно зупинено провадження в цій справі на підставі пункту 5 частини другої статті 236 КАС України до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду в справі №810/451/17.
42.          Оскільки суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню в справі, касаційна скарга підлягає задоволенню, а вказане судове рішення - скасуванню.
43.          За змістом пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
44.          Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
45.          З указаних норм убачається, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги, скасовуючи ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню в справі, одночасно передає справу для продовження розгляду.
46.          Однак з матеріалів справи встановлено, що ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року апеляційне провадження в справі поновлено.
47.          Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19   серпня 2020 року в справі №200/13243/19-а апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року залишена без задоволення. 
48.          За вказаних обставин відсутні підстави для направлення справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
49.          Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
50.          ПОСТАНОВИВ:
51.          Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
52.          Ухвалу Першого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року в цій справі скасувати.
53.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                      О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                          О.В. Кашпур
                                                                                          С.А. Уханенка