ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7378/20 Справа № 201/8371/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 19

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у розмірі 235980,00 грн., що еквівалентно сумі 9000 доларів США.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 16 вересня 2016 року нею було передано ОСОБА_3 9000 доларів США за розпискою від 16 вересня 2016 року, складеною власноруч відповідачкою, на виконання попередньої домовленості між сторонами щодо співпраці при розробці та впровадженні проекту комп`ютерної програми «Touch Bank». Умови співпраці позивачки та відповідачки мали бути узгоджені сторонами у відповідному договорі, проект якого зобов`язувалась розробити та подати на підпис ОСОБА_3 після отримання останньою від позивача грошових коштів на фінансування даного проекту. Також позивачка зазначила, що жодного договору на підпис від відповідачки не отримувала, жодних умов співпраці сторони не погодили, результати робіт з розробки та впровадження комп`ютерної програми «Touch Bank» відповідачкою позивачці не передавались.
Враховуючи викладене, позивачка просила визнати грошові кошти, передані за розпискою від 16 вересня 2016 року такими, що набуті ОСОБА_3 безпідставно, та такими, що в силу ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Рішення суду мотивоване тим, що текст, викладений у розписці від 16 вересня 2016 року не може підтвердити обставини, на які посилаються обидві сторони по справі, а містить лише факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 9000 доларів США від ОСОБА_4 , а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що передаючи грошові кошти, позивачка не мала жодного сумніву, що відповідачка, ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 діють як одна команда в питаннях розробки комп`ютерної програми, а тому як розподіляються кошти між учасниками для позивачки не мало значення. Апелянт вказує, що позивачка набула грошові кошти у сумі 9000 доларів США без жодних правових підстав. Крім того, апелянт зазначає, що суд не встановив якою була реальна та переконлива природа передачі грошових коштів та безпідставно стягнув на користь відповідачки витрати на правову допомогу.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 16 вересня 2016 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 9000 доларів США, про що остання власноруч написала розписку від 16 вересня 2016 року.
Як вбачається із вищезгаданої розписки від 16 вересня 2016 року жодного посилання чи згадування про її написання в контексті виникнення зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 текст розписки не містить.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачка, як на обґрунтування своїх вимог зазначає, що до взаємовідносин, що склались між сторонами внаслідок передання нею відповідачці грошових коштів за розпискою від 16 вересня 2016 року, застосуванню підлягає ст. 1212 ЦК України.
Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тобто, зазначений закон має застосовуватися в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Відтак, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Керуючись вказаними нормами закону, а також встановивши, що текст, викладений у розписці від 16 вересня 2016 року містить лише факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 9000 доларів США від ОСОБА_4 , - суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.
Доводи апелянта в скарзі про те, що передаючи грошові кошти, позивачка не мала жодного сумніву, що відповідачка, ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 діють як одна команда в питаннях розробки комп`ютерної програми, а тому як розподіляються кошти між учасниками для позивачки не мало значення, а також те, що позивачка набула грошові кошти у сумі 9000 доларів США без жодних правових підстав, - колегія суддів вважає безпідставними, так як ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції позивачкою не було наведено та підтверджено, що отримані відповідачкою грошові кошти в сумі 9000 доларів США є безпідставно набутим майном, яке набуте відповідачкою або збережене нею у себе за рахунок позивачки без достатньої правової підстави, а також жодних вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в цій справі не пред`явлено.
Твердження апелянта про необґрунтованість стягненої на користь відповідачки суми витрат на правову допомогу, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як вказані вимоги відповідачки підтверджені договором про надання правової допомоги від 23 вересня 2019 року, додатковою угодою № договору про надання правової допомоги від 15 травня 2020 року, актом про прийняття-передачі наданих послуг від 15 травня 2020 року та квитанцією до прибуткового касового ордера №19 від 15 травня 2020 року за якою, ОСОБА_3 сплачено адвокату Салтисюку Ю.В. 10000,00 грн..
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарги без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачена апелянтом сума судового збору за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                 П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року - залишити без мін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко