Справа № 342/1235/17 
Провадження № 22-ц/4808/385/20 
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г. І. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Мельник О.В.
з участю                 представника ОСОБА_1 адвоката Візінського В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Росохацької сільської ради, ОСОБА_2    про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Росохацької сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду від 11 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Ничик Г. І.у м.Городенці, 
ВСТАНОВИВ:
У  листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Росохацької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3   в  цілому  на  праві  власності  належав  житловий будинок по  АДРЕСА_1 .  АДРЕСА_2 2 частина зазначеного  житлового будинку  належала  покійні   згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 липня 2012 року, а друга  частина  цього будинку  належала  покійні як члену колгоспного двору.  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_3 , яка згідно заповіту від 22 липня 2008 року заповіла їй все своє майно. Постановою державного нотаріуса від 27.10.2017 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що  1/2  частина належного ОСОБА_3 житлового будинку не зареєстрована  в Реєстрі  прав власності на нерухоме майно, що позбавляє нотаріуса  можливості видати свідоцтво про право власності на  вказану  1/2 частку  житлового будинку. Зменшивши 17 вересня 2018 року розмір позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом.
У березні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до Росохацької сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що його мати ОСОБА_3   22.07.2008 заповіла   своїй онуці  ОСОБА_1 все майно, що буде  належати спадкодавцю на  день смерті.  ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після  смерті  матері, ІНФОРМАЦІЯ_2 , в  межах  шестимісячного строку  з  часу відкриття спадщини, він подав заяву про прийняття спадщини до Городенківської  державної нотаріальної контори, що стверджується    надісланим  на  його ім`я листом   в.о. державного нотаріуса   від 12.09.2017 № 1674/0214. Йому відмовлено у видачі   свідоцтва про право на спадщину  на житловий будинок за законом, тому  що  свідоцтво про право на спадщину на 1/2  частку  спадкового житлового будинку не зареєстроване в органах державної реєстрації. Вказує, що ОСОБА_1 не надала суду доказів про те, що в силу вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України   на час смерті  ОСОБА_3   проживала разом з нею; до своєї позовної заяви ОСОБА_1 не надала  даних про  звернення заявою до нотаріальної контори  про прийняття спадщини.  Із отриманої  на адвокатський запит відповіді  Росохацької сільської ради не вбачається, що  ОСОБА_1 проживала разом  із спадкодавцем ОСОБА_3 . На день смерті матері ОСОБА_2 був  непрацездатною особою, що підтверджується пенсійним  посвідченням серії НОМЕР_1 , тому відповідно до   ст.  1241 ЦК України має    право на обов`язкову частку   у спадщині, незалежно від змісту заповіту.  Позивач за зустрічним позовом зазначив, що   згідно  ч.1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними  комунікаціями, багаторічними насадженнями. Згідно довідок  Росохацької сільської ради від 12.09.2017   № 131 та № 132, відповідно,   спадкове майно ОСОБА_3 складалося з житлового  будинку та земельних ділянок загальною площею 0,6047 га;  на день смерті   у неї на праві   власності  знаходилася  земельна   ділянка площею 0,714    для ведення  товарного сільськогосподарського  виробництва.
Ухвалою Городенківського районного районного суду від 19 березня 2018 року зустрічну позовну  заяву  прийнято    до розгляду в одному провадженні  з справою № 342/1235/17 провадження 2/342/123/2018   за позовом ОСОБА_1 ,  інтереси якої представляє ОСОБА_4 , до Росохацької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування 
Ухвалою Городенківського районного суду від 11 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права власності на земельні ділянки площею: 0.10 га; 0,15 га; 01247 га; 0,714 га на території села Росохач Городенківського району Івано-Франківської області, за заявою позивача залишено без розгляду.
Рішенням Городенківського районного суду від 11 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано   за ОСОБА_1 право власності на 3/8  частини житлового будинку з  господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 .  
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано  за ОСОБА_2 право власності  на 1/8  частину житлового   будинку з  господарськими будівлями  і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 . 
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_1 ухваленням нового про задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_3 не проживала з останньою, оскільки є резидентом Італійської республіки, та останні 20 років постійно не проживає в Україні, що підтверджується довідкою ДПС України від 28 вересня 2018 року. Крім того, спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 належало до колгоспного двору. Він проживав у даному будинку з народження, був членом колгоспного двору, що підтверджується погосподарськими книгами. Таким чином йому належить частка вказаного будинковолодіння як члену колгоспного двору.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_1 рішення суду в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 не оскаржує, тому відповідно ст.367 ЦПК України апеляційним судом в цій частині не переглядається.
ОСОБА_2 у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного  позову ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки на  день смерті останньої проживала разом з нею. Спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 успадковує 3 /4 частини від половини  житлового будинку   з господарськими будівлями і спорудами,  що   відповідає 3/8 частинам житлового будинку з  господарськими будівлями  і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1  . Обов`язкова частка ОСОБА_2 від   половини  будинку  спадкодавця дорівнює 1/4 частині  від половини житлового будинку   з господарськими будівлями і спорудами,  і  відповідає 1/8  частині цілого    житлового будинку   з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як  вбачається  з  матеріалів  справи  і  встановлено  судом,   покійній ОСОБА_3  в  цілому  на  праві  власності  належав  житловий будинок по АДРЕСА_1 .  АДРЕСА_2 2 частина зазначеного житлового будинку  належала  покійні  згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 липня 2012 року, а друга частина цього будинку належала покійній на підставі свідоцтва про право власності від 03 березня 2999 року, виданого Росохацькою сільською радою на підставі рішення цієї ж ради №18 від 26 лютого 1999 року.
Зазначені обставини визнані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд немає обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому не підлягають доказуванню,
Покійна ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений 22 липня 2008 р. секретарем виконавчого комітету Росохацької сільської ради, зареєстрованим в реєстрі за № 946, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі  все  те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, -  заповіла своїй онуці  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 11).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с.10)
Спадкоємцями першої черги за законом померлої є син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_1 , а тому розмір обов`язкової частки, на яку має право ОСОБА_2 у спадковому майні становить 1/4 і  відповідає 1/8  частині цілого    житлового будинку   з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .
Оскільки на момент смерті матері ОСОБА_2 був непрацездатним, відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України, його обов`язкова частка у спадковому майні становить половину частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом (а.с.84 т.1).
Постановою державного нотаріуса від 27.10.2017 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що  1/2  частина належного спадкодавцю ОСОБА_3 житлового будинку не зареєстрована  в Реєстрі  прав власності на нерухоме майно, що позбавляє нотаріуса  можливості видати свідоцтво про право власності на  вказану  1/2 частку  житлового будинку. 
Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).
Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 ЦК України).
За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 ЦК України).
Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 ЦК України, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом.
Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Установлено, спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_3   разом з спадкодавцем проживала в житловому будинку по АДРЕСА_1 ,  що підтверджується виданими  виконкомом Росохацької сільської ради   довідками № 1094 від   04.09.2017 та № 1129 від   14.09.2018 ( Т.1 а.с. 56, 156) та даними, яка міститься в інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №0.184-39325/0/15-18 від 04.10.2018.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов правильньго висновку визнавши   за ОСОБА_1 право власності на 3/8  частини житлового будинку з  господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , оскільки зазначене майно належало на праві власності покійній   ОСОБА_3 , яка склала заповіт, посвідченим 22 липня 2008 р. секретарем виконавчого комітету Росохацької сільської ради, зареєстрованим в реєстрі за № 946, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі  все  те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, -  заповіла своїй онуці  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 11).
       Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/8 частку будинку, суд першої врахував, що ОСОБА_2 на момент смерті матері був непрацездатною особою, у встановлений законом строк прийняв спадщину, а тому має право на обов`язкову частку у спадковому майні. 
Оспорюючи визначений за рішенням суду розмір частки ОСОБА_2 у праві власності на будинок АДРЕСА_1 посилався на те, що дане будинковолодіння належить до колгоспоного двору, він був членом колгопного двору.
Зазначені доводи апеляційної скарги суд відхиляє виходячи з наступного.
З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.
Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.
Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
Разом з тим, апелянтом не надані докази віднесення домоволодіння до колгоспного двору.
Крім того, право власності спадкодавці ОСОБА_3 на Ѕ будинковолодіння виникло на піставі свідоцтва про право на спадщину за законом, від 04 липня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за №1013, яке ОСОБА_2 не оскаржувалось.
Також  суд  відхиляє доводи  апеляційної скарги  про  те, що ОСОБА_1 на момент смерті   спадкодавця   ОСОБА_3   не проживала з останньою, оскільки є резидентом Італійської республіки, та останні 20 років постійно не проживає в Україні, так як спростовуються виданими  виконкомом Росохацької сільської ради   довідками № 1094 від   04.09.2017 та № 1129 від   14.09.2018 ( Т.1 а.с. 56, 156) та даними, яка міститься в інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №0.184-39325/0/15-18 від 04.10.2018.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Городенківського районного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.
Повний текст складений 10 липня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський