КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                                 Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8686/2020  
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                             Справа № 755/5133/20
 
22 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                          -  Олійника В.І.
                                     -  Желепи О.В.
при секретарі              -  Осінчук Н.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Беніцької Валентини Іванівни на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року, постановлену під головуванням судді Яровенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною,-
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, в якому просила:
- визначити місце проживання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- відібрати сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення його батьківських прав;
- зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- встановити ОСОБА_2 , для участі у вихованні та спілкуванні з сином - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наступний спосіб участі: побачення з сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кожного тижня: з 10:00 години суботи до 10:00 години неділі.
Одночасно з позовом, ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила, зокрема,: встановити графік зустрічей ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вільний від його навчання час, кожного четверга протягом однієї години в присутності і в кабінеті практикуючого психолога Міського центру дитини за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_4 кожного четверга забезпечити явку малолітнього сина - ОСОБА_5 до кабінету практикуючого психолога для зустрічей з матір'ю дитини.
На обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначала, що необхідність забезпечення позову викликана тим, що між позивачем та відповідачем склалися напружені (складні) стосунки, та позивач повністю позбавлена відповідачем права на участь у вихованні своїх двох малолітніх дітей.
Так, в жовтні 2017 року відповідач позбавив позивача можливості брати участь у вихованні старшого сина ОСОБА_6 , заборонив спілкуватися з ОСОБА_6 , заблокував номер телефону позивача на телефоні ОСОБА_6 , чим унеможливив прямий контакт з дитиною. До того ж, відповідач не надавав позивачеві хоча б якоїсь інформації про те, як росте та розвивається дитина. Всі ці роки відповідач налаштовував сина проти матері, говорячи про те. що вона є винною у тому, що вони розлучилися. Разом з тим, відповідач маніпулював свідомістю сина ОСОБА_6 стверджуючи, що оскільки позивач є менш заможною аніж відповідач, то вона не зможе забезпечити той вартісний рівень життя, який може забезпечити відповідач. Незважаючи на те, що відповідач майже три роки невпинно намагається розірвати будь-який зв`язок позивача з сином ОСОБА_6 , вона не опускала руки і цікавилася його життя та здоров'ям. Зокрема, щотижня відвідувала школу, де навчався син, музичну школу, спілкувалася з вчителями ОСОБА_6 , відвідувала його концерти.
Щодо меншого сина ОСОБА_7 , то він після розлучення залишився проживати з позивачкою. Відповідач зустрічався та проводив час з сином ОСОБА_7 щотижня. Однак у березні 2020 року, відповідач не попереджаючи та без згоди позивача, самочинно змінив постійне місце проживання чотирирічного ОСОБА_7 . Станом на дату подання позову, відповідач позбавив позивача та сина ОСОБА_7 будь-якого спілкування між собою. Відповідач свідомо не повертає чотирирічного сина ОСОБА_7 до його місяця проживання, яке було попередньо узгоджене з відповідачем. 
Посилаючись на наведене, враховуючи законні інтереси та права як матері так і дітей, позивачка просила заяву задовольнити.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом:
- встановлення графіку зустрічей ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у вільний від його навчання час, кожного четверга протягом однієї години в присутності і в кабінеті практикуючого психолога Міського центру дитини за адресою: місто Київ , вулиця Дегтярівська, 3-а;
- зобов`язано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 кожного четверга забезпечити явку малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до кабінету практикуючого психолога для зустрічей з матір`ю дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В решті заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_4 адвокат Беніцька Валентина Іванівна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року про вжиття заходів забезпечення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що відповідач у справі, вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою і незаконною, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2020 № 211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом  SARS-CoV-2 установлено з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року на усій території України карантин. Згідно з п. 14 вказаної Постанови заборонено відвідування установ і закладів, що надають соціальні послуги сім'ям/особам у складних життєвих обставинах. За оголошенням Міського центру дитини опублікованому 20.04.2020 року на сайті, скасовано особисті прийоми громадян до особливого розпорядження. Враховуючи, зазначені обставини, оскаржувана ухвала суду не може бути виконана починаючи з дати її ухвалення й до моменту подання скарги.
Вказувала на те, що заява про забезпечення позову ґрунтується на суперечливих та не підтверджених жодними доказами твердженнях. 
У відповідача є всі підстави стверджувати, що спір щодо участі матері у вихованні сина ОСОБА_6 фактично відсутній, оскільки мати з власної волі у формі бездіяльності та виключно із своїх міркувань не приймає участі в житті сина.
Всі наведені твердження та обставини участі матері у житті свого сина ОСОБА_6 з жовтня 2017 року по сьогодення може підтвердити безпосередньо ОСОБА_6 , як свідок.
Вказувала на те, що вжиті судом заходи забезпечення позову є предметом позову, а тому суд не мав правових підстав для їх задоволення.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак не свідчать про наявність підстав для скасування ухали суду. Зазначала, що Міський центр дитини станом на день подання відзиву працює у штатному режимі. Позивач переконана, що визначений судом вид забезпечення позову є співмірним у співвідношенні негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть наступити в результаті невжиття цих заходів. Доводи апеляційної скарги про відсутність спору щодо участі матері у вихованні ОСОБА_6 ґрунтується на власному баченні даної ситуації відповідачем. Крім того, враховуючи норми СК України, положення Конвенції про права дитини, вона має право брати участь у вихованні ОСОБА_6 і має право на особисте спілкування з ним, а забезпечення позову шляхом зустрічі позивача з Емілем буде сприяти відновленню та налагодженню їх емоційних стосунків.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_8 та його представники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення апеляційну скаргу.
 Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду  справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки в судове засідання, суд не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що забезпечення позову шляхом зустрічі матері з дитиною в кабінеті та в присутності професійного психолога беззаперечно буде сприяти відновленню та налагодженню їх емоційних стосунків. Ця обставина відповідатиме законним інтересам як матері так і дитини, що в свою чергу може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Такі висновки суду ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії.
Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Положеннями ст. 150 ЦПК України, якою визначено види забезпечення позову, з урахуванням роз`яснень, які містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» не заборонено допускати й інші його види, але з урахуванням обмежень, зазначених у частині четвертій зазначеної статті.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Суд першої інстанції, встановивши, що зустрічі матері з дитиною в кабінеті та в присутності кваліфікованого професійного психолога безперечно будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків ОСОБА_2 із її дитиною ОСОБА_6 і ця обставина відповідатиме законним інтересам як матері так і дитини, що в свою чергу може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення в цій частині заяви про забезпечення позову.
Колегія суддів зауважує, що відновлення відносин та емоційного контакту дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.
Доводи апеляційної  скарги про те, що ухвала про забезпечення позову не може бути виконаною, оскільки на території України встановлені карантинні обмеження,  у зв`язку з чим за оголошенням Міського центру дитини, опублікованому 20.04.2020 року на сайті - скасовано особисті прийоми громадян до особливого розпорядження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки карантинні заходи мають тимчасовий характер,  на час розгляду справи в суді апеляційній інстанції, карантинні заходи в Україні значно пом`якшено і як встановлено судом апеляційної інстанції, Міський центр дитини працює у штатному режимі.
Судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що заява про забезпечення позову ґрунтується на суперечливих та не підтверджених жодними доказами твердженнях, оскільки такі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у відповідача є всі підстави стверджувати, що спір щодо участі матері у вихованні сина ОСОБА_6 фактично відсутній, оскільки мати з власної волі у формі бездіяльності та виключно із своїх міркувань не приймає участі в житті сина, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не свідчать про помилковість висновків суду щодо наявності підстав для забезпечення позову шляхом зустрічі матері з дитиною в кабінеті та в присутності професійного психолога. 
Зустріч матері з дитиною в кабінеті та в присутності кваліфікованого професійного психолога є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача та дитини і не призведе до будь-яких незворотних негативних наслідків для них.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від  21 квітня 2020 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Беніцької Валентини Іванівни залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.
 
          Головуючий:                                          Судді: