Дата документу 24.06.2020 Справа № 311/2467/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 311/2467/19 Головуючий у 1-й інстанції: Нікандрова С.О.
Провадження №22-ц/807/1110/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
24 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Маловічко С.В.,  Кочеткової І.В., Путій Д.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором,- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/17-34/1833-41 від 11 вересня 2008 року.

Свої позовні вимоги обґрунтувало тим, що 11 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», назву якого змінено на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та  ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/14-34/1833-41, згідно умов якогобанк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 14 971,25 доларів США строком до 11 вересня 2018 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,85 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено Договір поруки №014/17-34/1833-41, відповідно до умов якого, поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням позичальника, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі. (п. 2.2. Договору поруки).

У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 18 грудня 2018 року складає 81 434,84 дол.США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 2 270 898 грн. 62 коп., що складається з: заборгованість за кредитом 7932,95 дол.США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 221218,89 грн., в тому числі прострочена заборгованість 7932, 95 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 221218,89 грн.; заборгованість за відсотками 3219, 73 дол.США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 89785,65 грн., в тому числі прострочена заборгованість за відсотками 3201,67 дол.США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 89282,03 грн.; пеня 1959894,08 грн.

Із урахуванням зазначеного позивач просив суд:

Стягнути солідарно із ОСОБА_1  та ОСОБА_2  на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором №014/17-34/1833-41 від 11 вересня 2008 року в сумі 11 152,68 доларів США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 311 004 грн. 54 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі - 7932 долари США 95 центів (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 221 218 грн. 89 коп.), в тому числі прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 7 932 долари США 95 центів (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 221 218 грн. 89 коп.); заборгованості за відсотками у розмірі - 3 219 долари США 73 центи (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 89 785 грн. 65 коп.), в тому числі прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 3 201 доларів США 67 центів (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 89 282 грн. 03 коп.), а також стягнути з відповідачів на користь АТ «Райффайзен банк Аваль» судовий збір в сумі 4 665 грн. 07 коп.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року взадоволенні позову Акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для  справи, порушення норм  процесуального та матеріального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Банк погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після отримання боржником вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і спливу визначеного вимогою строку, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором відповідно до вимоги про дострокове погашення заборгованості було змінено та він становить 60 календарних днів з дати одержання відповідачем вимоги, направленої 22 липня 2015 року, яка отримана ним 28 липня 2015 року, відповідно строк погашення основного зобов`язання настав 26 вересня 2015 року. Водночас, суд першої інстанції не взяв до уваги, що 14 березня 2016 року відповідачем ( боржником) було здійснено останній платіж в сумі 1100 грн, що відповідно до частини першої статті 264 ЦК України свідчиь про переривання строку позовної давності. При цьому, банк не погоджується з висовком суду, що після здійснення останнього платежу строк позовної давності закінчився 14 березня 2019 року, оскільки, на думку апелянта, після сплати відповідачем останнього платежу 14 березня 2016 року у банку знову виникло право на дострокове стягнення з позичальника кредитної заборгованості. Цим правом банк скористався, направивши 09 серпня 2018 року на адресу позичальника та поручителя вимоги про дострокове виконання кредитних зобов`язань. Тим самим було змінено строк виконання кредитних зобов`язань в повному обсязі та він становив 60 календарних днів з дати цієї витмоги, тобто строк погашення основного зобов`язання настав 09 жовтня 2018 року, саме з цієї дати потрібно відраховувати трирічний строк позовної давності. В межах цього строку, в липні 2019 року, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність ОСОБА_2 , оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 28 липня 2015 року банк в односторонньому порядку змінив умови договору та зобов`язання щодо строку його дії шляхом направлення досудової вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту. Оскільки, відповідачем, після зміни умов договору та зобов`язання щодо строку його дії, 14 березня 2016 року було здійснено оплату про погашення заборгованості в розмірі 1100 грн, тому відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності перервався, почався заново, і закінчився 14 березня 2019 року. Враховуючи, що з позовом до суду банк звернувся в липні 2019 року, не зазначивши поважних причин пропуску, то позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачами у справі, що й було підставою для відмові у позову до боржника. Крім того, реалізувавши право на дострокове повернення кредиту, кредитор повинен був відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України протягом шести місяців звернутися до суду з вимогою до поручителя, проте цього не зробив, що свідчить про припинення поруки.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставиним справи.

Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №014/17-34/1833-41, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 14 971,25 доларів США строком до 11 вересня 2018 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,86 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. (а.с. 7-11).

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п.6.1. Кредитного договору, шляхом перерахування у безготівковій формі кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника.

Таким чином, банк виконав свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором, надавши останньому кредит в сумі, строки та на умовах, передбачених договором.

Банк відповідно до умов Кредитного договору надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язаний отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Банку суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов Кредитного договору та тарифів Банку, а також виконати інші обов`язки, визначені Кредитним договором (п. 2.1. Кредитного договору).

Позичальник зобов`язаний здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів. Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування (п. 7.1. Кредитного договору).

Отже, з укладенням Кредитного договору, у позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2 (поручитель) укладено Договір поруки №014/17-34/1833-41, відповідно до умов якого, поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням позичальника, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі (п. 2.2. Договору поруки). (а.с. 13-14).

Сторони договору визначили, що у випадку невиконання позичальником всіх або окремих взятих на себе зобов`язань по Кредитному договору, Поручитель несе солідарну відповідальність перед Банком за виконання боргових зобов`язань у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. (п. 3.1. Договору поруки).

З позову і долучених до нього документів вбачається, що позичальник свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 18 грудня 2019 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 за Кредитним договором №014/17-34/1833-41 від 11 вересня 2008 року складає 81 434,84 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 2 270 898 грн. 62 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 7 932 долари США 95 центів (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 221 218 грн. 89 коп.), в тому числі прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 7 932 долари США 95 центів (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 221 218 грн. 89 коп.); заборгованості за відсотками у розмірі - 3 219 долари США 73 центи (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 89 785 грн. 65 коп.), в тому числі прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 3 201 доларів США 67 центів (що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 89 282 грн. 03 коп.), пеня в розмірі 1 959 894,08 грн. (а.с.5-6).

Згідно ст.ст.526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п.16.2. Кредитного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх обов`язків згідно цього договору, кредитор має право вимагати дострокового виконання грошових зобов`язань згідно умов, викладених у статті 9 цього договору. 

Згідно п. 9.1. Кредитного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником в повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (у т.ч. прострочені проценти), пеню, та штрафи відповідно до цього договору. 

Відповідно до п.9.3. Кредитного договору позичальник зобов`язаний виконати вимогу кредитора про дострокове погашення зобов`язань за цим договором протягом не більш ніж 30 календарних днів з моменту її пред`явлення. 

22 липня 2015 року ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» направило позичальнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором за №114-0-0-00/15-40411, у якій на підставі Кредитного договору та ст.ст.625, 1050 ЦК України вимагало протягом не більш ніж 60 календарних днів з дати вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі. Зазначена вимога отримана позичальником ОСОБА_1 28 липня 2015 року. (а.с. 69-70).

Крім того, 22 липня 2015 року ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» направило поручителю Тимків В.В ОСОБА_3 вимогу про виконання грошових зобов`язань за договором поруки за №114-0-0-00/15-40412, у якій інформував поручителя про наявну заборгованість за кредитом та на підставі договору поруки та ст.ст.553, 554 ЦК України пропонувало терміново, але не пізніше 5 банківських днів з дати отримання вимоги погасити зазначену заборгованість. У разі невиконання вимог банку щодо погашення заборгованості за кредитним договором, банк буде змушений вживати заходи щодо дострокового примусового стягнення заборгованості за кредитним договоррм у повному обсязі. Зазначена вимога отримана позичальником ОСОБА_1 28 липня 2015 року. (а.с.63-64).

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Порука - це строкове зобов`язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що «строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження №14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі №6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

У пункті 5.1 договору поруки №014/17-34/1833-41 від 11 вересня 2008 року передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (дата договору) та діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, строк поруки у договорі поруки не встановлений.

Судом встановлено, що кредитним договором №014/17-34/1833-41 від 11 вересня 2008 року визначена дата остаточного погашення кредиту 11 вересня 2018 року (пп.1.1.6. Кредитного договору).

Одночасно з тим, у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Звернувшись до поручителя із вимогою про дострокове повернення кредиту, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання, а отже, після отримання 28 липня 2015 року поручителем відповідної вимоги, строк виконання зобов`язання поручителем настав 02 серпня 2015 року.

Банк звернувся з позовом до поручителя про стягнення заборгованості лише в липні 2019 року, тобто за межами шестимісячного строку чинності поруки.

Колегія суддів погоджється з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя, у зв`язку з тим, що порука за кредитним договором №014/17-34/1833-41 від 11 вересня 2008 року є припиненою.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/449+4/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичність платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку в разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц, кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають. Згідно ст.611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором.
Згідно з установленими судом першої інстанції обставинами кредитор - ПАТ «Райфайзен Банк Аваль»  скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 9.1 Кредитного договору правом та пред`явив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань.
Надіславши 22 липня 2015 року відповідачу ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості, ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» змінив строк виконання основного зобов`язання у сторону зменшення до  21 серпня 2015 року  відповідно до п. 9.3 умов кредитного договору. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Судом першої інстанцій встановлено, що строк позовної давності щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором сплив 15 березня 2019 року, оскільки право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за Кредитним договором виникло у позивача 22 серпня 2015 року, однак було перервано здійсненням платежу позичальником 14 березня 2016 року, перебіг позовної давності почався знову з 15 березня 2016 року відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України. Із цим позовом банк звернувся до суду 05 липня 2019 року, тобто з пропущенням строку загальної позовної давності за вимогами до позичальника. 
З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
      Відповідачі  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2    під час розгляду справи подали до суду заяву про застосування строків позовної давності ( а.с. 95-98).  
Доводи апеляційної скарги про те, що після того, як позичальник здійснив останній платіж 14 березня 2016 року у позивача знову виникло право на дострокове стягнення з позичальника кредитної заборгованості та банк скористався цим правом направивши 09 серпня 2018 року на адреси позичальника і поручителя вимоги про дострокове виконання Кредитного договору, чим в черговий раз було змінено строк виконання кредитних зобов`язань в повному обсязі та він становиить 60 календарних днів з дати цієї вимоги, тому строк погашення зобов`язання настав 09 жовтня 2018 року, та саме з цієї дати необхідно вираховувати трирічний строк позовної давності, не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки здійснення останнього платежу 14 березня 2016 року змінює лише порядок обчислення та перебігу позовної давності, який почався знову з 15 березня 2016 року відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України та жодним чином не впливає на поновлення кредитного договору. 
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що відлік позовної давності має обраховуватися з 09 жовтня 2018 року не заслуговують на увагу. 
Інші, наведені у апеляційній скарзі доводи, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування судового рішення відсутні. 
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.
З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

 Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.
Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 25 червня 2020 року. 
Головуючий, суддя   	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Маловічко С.В. 	Кочеткова І.В.