Справа № 127/33187/19
Провадження № 22-ц/801/1188/2020
Категорія: 83
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2020 року	Справа № 127/33187/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Марчук В.С., Матківської М.В., 
за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,
                за участю сторін: відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/33187/19 за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , Територіального сервісного центру МВС України у Київській області №3243, Регіонального сервісного центру МВС України у Вінницькій області про витребування майна від добросовісного набувача, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2020 року, яке ухвалене суддею Антонюком В.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, дата складення повного тексту рішення невідома,
в с т а н о в и в :
В грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , Територіального сервісного центру МВС України у Київській області №3243, Регіонального сервісного центру МВС України у Вінницькій області про витребування майна від добросовісного набувача, позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 2010 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за спільні кошти придбали автомобіль марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .
З 2014 року стосунки між ним та ОСОБА_4 не складалися, припинили сімейні стосунки, однак шлюб між ними до даного часу не розірваний та між ними виник спір про поділ майна набутого під час шлюбу. В добровільному порядку вони спір не врегулювали.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить право власності по Ѕ частки на автомобіль. Керувати автомобілем позивач не має змоги, оскільки у нього «хвороба Паркінсона».
У січні 2015 року ОСОБА_4 дізналася, що позивач надав автомобіль та довіреність на право керування та розпорядження автомобілем марки SUBARU, модель Forester реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить їм на праві спільної сумісної власності, так як придбали даний автомобіль перебуваючи у шлюбі, раніше знайомому мешканцю м. ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , з метою надання послуг ремонту автомобіля та пошуку покупця на автомобіль, але без письмової згоди дружини - ОСОБА_4 .
Позивач пояснив ОСОБА_4 , що довіреність він надав ОСОБА_6 , з метою надання послуг ремонту автомобіля та пошуку покупця на автомобіль, у зв`язку з тим, що у нього хвороба «Паркінсона», і він не може та не міг керувати автомобілем. Автомобіль не проданий і ніяких коштів ОСОБА_6 йому не передавав і ніяких розписок про отримання коштів від ОСОБА_6 він не писав. Крім того, ОСОБА_6 відомо, що довіреність надана без письмової згоди дружини – ОСОБА_4 , а коли автомобіль відремонтують та буде покупець, їй буде запропоновано надати письмову згоду на відчуження автомобіля.
У лютому 2015 року позивач, їздив до ОСОБА_6 з`ясувати чи відремонтований автомобіль та чи є покупці на автомобіль, на що ОСОБА_6 йому повідомив що покупця на автомобіль немає та взагалі автомобілі зараз не продаються, оскільки немає попиту на них, на що позивач повідомив його, що немає бажання продавати автомобіль, тому займатись його продажем немає необхідності.
У березні 2015 року позивач, приїхав до ОСОБА_6 та просив повернути належний йому автомобіль, однак отримав відмову в поверненні автомобіля.
30 квітня 2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Іванченко О.В., реєстровий № 1718, із заявою про припинення представництва за довіреністю, наданою ОСОБА_6 на право розпорядження автомобілем SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
На початку травня 2015 року, позивач вдруге приїхав до ОСОБА_6 , та повідомив, що скасував у нотаріуса довіреність і попросив повернути належний йому автомобіль, але ОСОБА_6 відмовився повертати автомобіль.
20 травня 2015 року позивач зі своїм сином ОСОБА_7 звернувся до Броварського MBГУМВС України в Київській області із заявою про незаконне заволодіння та привласнення автомобіля SUBARU Forester, 2008 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 - громадянином ОСОБА_6 .
       Згідно висновку Броварського MB ГУМВС України в Київській області від 29 травня 2015 року № 6228 по матеріалах перевірки ЄО № 8315 від 20 травня 2015 року, у 2008 році ОСОБА_3 придбав автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 . З метою його продажі 12 грудня 2014 року оформив доручення на ОСОБА_6 . В зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не виконав умови домовленості 30 квітня 2015 року дане доручення було анульоване, але ОСОБА_6 в свою чергу до цього часу не повернув автомобіль. ОСОБА_6 дійсно 12 грудня 2014 року отримав доручення на автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою продажу даного автомобіля від ОСОБА_8 , після продажу автомобіля певну суму ОСОБА_6 віддав власнику, решту суми обіцяє виплатити пізніше.
Позивач зазначає, що 10 липня 2015 року він подав заяву до Центру надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, про надання довідки про належність ОСОБА_8 на праві власності автомобіля марки SUBARU, модель Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на яку 10 липня 2015 року отримав відповідь, що 19 грудня 2014 року зазначений автомобіль перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком серії НОМЕР_3 632382.
Згідно реєстраційної картки новий номер та серія знака - НОМЕР_4 , дата реєстрації 19 грудня 2014 року, попередній знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , марка і модель SUBARU Forester, рік випуску 2008, номер кузова ( НОМЕР_6 ) НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_7 , попереднє свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 , технічна операція – 309, перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком, місце реєстрації - Київська область, підстава реєстрації довідка-рахунок ВІА № 632382 від 19 грудня 2014 року, власник - ОСОБА_9 .
В подальшому, а саме 05 серпня 2015 року, дружина позивача - ОСОБА_4 звернулась із позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області до ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи Центр надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.
Центр надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області надав документи на підставі яких проведена перереєстрація автомобіля SUBARU Forester, номерний знак НОМЕР_4 , 2008 року випуску, на нового власника ОСОБА_9 та повідомив, що згідно бази даних НАІС, станом на 09 грудня 2015 року, транспортний засіб марки SUBAR Forester, номерний знак НОМЕР_9 , 2008 року випуску, зеленого кольору, в числі зареєстрованих значиться за ОСОБА_1 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року (справа №361/5528/15-ц) у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , треті особи Центр надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля – відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року – скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , зеленого кольору, який укладений 19 грудня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , в інтересах якого, згідно із довіреністю, діяв ОСОБА_6 .
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишено без змін.
Крім того, позивач зазначає, що Довіреність була надана ним у зв`язку з хворобою «Паркінсона», та неможливістю керувати автомобілем, а ОСОБА_6 діючи від його імені за довіреністю від 12 грудня 2014 року, як його представник, 19 грудня 2014 року перереєстрував безпідставно зазначений автомобіль SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі довідки-рахунку, на свою дружину ОСОБА_9 , в результаті їх злочинної домовленості. Тому порядок та умови, за яких автомобіль був перереєстрований, не відповідає волі позивача та виходить за межі наданих ним повноважень на його відчуження, тобто вибуло з його володіння не з його волі, іншим шляхом. ОСОБА_9 безвідплатно набула автомобіль SUBARU, модель Forester 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , від позивача, як від особи, яка не мала права його відчужувати, та ОСОБА_9 в свою чергу 25 квітня 2015 року на підставі довідки-рахунку перереєструвала зазначений автомобіль на ОСОБА_1 , як добросовісного набувача. ОСОБА_6 вийшов за межі наданих йому довіреністю повноважень, що призвело до вибуття спірного автомобіля із власності позивача та поза його волею.
Відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку не повертає позивачу спірний автомобіль і як добросовісний набувач незаконно утримує автомобіль, у зв`язку з чим позивач просив витребувати майно (автомобіль) від добросовісного набувача.
Крім того, позивач зазначає, що ним не було пропущено строк позовної давності, оскільки 05 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Кінцевим рішенням по даній справ була Постанова Верховного Суду від 26 червня 2019 року, у зв`язку із чим позивач вважає, що він не пропустив строки позовної давності.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає рішення суду незаконним, необ`єктивним, необгрунтованим, оскільки неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи, порушено норми процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

       Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

       Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними.
Проте, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.
За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Судом встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 17 серпня 1964 року, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_10 (а.с.16).
Згідно консультативного висновку від 10 квітня 2013 року наданого Центром «Паркінсонізма», у ОСОБА_10 , встановлено діагноз - «Паркінсонізм», в зв`язку з чим, позивач стоїть на обліку у лікаря-невропатолога, що підтверджується медичною карткою (а.с.13 – 15).

Дію довіреності від 12 грудня 2014 року видану на ім`я ОСОБА_6 , щодо розпорядження від імені ОСОБА_3 , автомобілем марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 скасовано, на підставі заяви ОСОБА_3 від 30 квітня 2015 року (а.с.17 – 19).

20 травня 2015 року позивач зі своїм сином ОСОБА_7 звернувся до Броварського MBГУМВС України в Київській області із заявою про незаконне заволодіння та привласнення автомобіля SUBARU Forester, 2008 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 - громадянином ОСОБА_6 .

Як вбачається із висновку Броварського MB ГУМВС України в Київській області від 29 травня 2015 року № 6228 за матеріалами перевірки ЄО № 8315 від 20 травня 2015 року, встановлено, що у 2008 році ОСОБА_3 придбав автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 . З метою його продажу 12 грудня 2014 року, він оформив доручення на ОСОБА_6 . В зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не виконав умови домовленості, 30 квітня 2015 року дане доручення було анульоване, але ОСОБА_6 в свою чергу до цього часу не повернув автомобіль. ОСОБА_6 дійсно 12 грудня 2014 року отримав доручення на автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою продажу даного автомобіля від ОСОБА_11 після продажу автомобіля певну суму ОСОБА_6 віддав власнику, решту суми обіцяє виплатити пізніше (а.с.20).

Із поясненнь ОСОБА_7 , які містяться в матеріалах перевірки по заяві ОСОБА_11 , вбачається, що його батько - ОСОБА_8 придбав автомобіль SUBARU Foresterу, 2008 році. З метою його продажу надав доручення на ОСОБА_6 12 грудня 2014 року. ОСОБА_6 умови договору не виконав, у зв`язку з чим довіреність була анульована 30 квітня 2015 року. На сьогоднішній день ОСОБА_6 заволодів автомобілем та повертати його – відмовляється (а.с.21 – 22). 

Як вбачається із пояснень ОСОБА_6 , він отримав від ОСОБА_11 , на підставі генеральної довіреності, автомобіль - SUBARU Forester, з правом розпоряджатися ним на свій розсуд. Він дав ОСОБА_3 завдаток в розмірі 11000 доларів США. Домовилися, що до кінця року, він віддасть решту коштів. ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_11 що переоформив автомобіль на дружину - ОСОБА_9 , та пообіцяв, що виплатить основну суму до кінця року 12 грудня 2015 року, в розмірі 6500 доларів США (а.с.23).
ОСОБА_3 заперечує отримання будь-яких коштів.

Згідно відповіді від 10 липня 2015 року, на запит ОСОБА_12 , Центру надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, 19 грудня 2014 року автомобіль SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, номер кузова ( НОМЕР_6 ) НОМЕР_2 перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком серії НОМЕР_11 , виданої суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери ТОВ «Авто-Ком» (м. Бровари). Згідно реєстраційної картки новий номер та серія знака – НОМЕР_4 , дата реєстрації 19 грудня 2014 року, попередній знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , марка і модель SUBARU Forester, рік випуску 2008, номер кузова ( НОМЕР_6 ) НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_7 , попереднє свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 , технічна операція - 309 перереєстрація на нового власника за довідкою-рахунком, місце реєстрації - Київська область, підстава реєстрації довідка-рахунок ВІА №632382 від 19 грудня 2014 року, власник - ОСОБА_9 (а.с.24).

Із інформаційного листа Регіонального сервісного центру МВС України у Київській області від 09 грудня 2015 року вбачається, що станом на 09 грудня 2015 року, автомобіль марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_9 , зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 25 квітня 2015 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи Центр надання послуг, пов`язаних з використуванням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУ МВС України в Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля - залишено без задоволення (а.с.32 – 34).
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року – скасовано та постановлено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , який укладений 19 грудня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , в інтересах якого згідно із довіреністю діяв ОСОБА_6 на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_11 , виданої ТОВ «Авто-Ком» м. Бровари, Київської області (а.с.35 – 38).
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишено без змін (а.с.40 – 44).
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
ЦК України передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). 
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів  у державних реєстрах.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначив, що довіреність була надана ним у зв`язку з хворобою «Паркінсона», та неможливістю керувати автомобілем, а ОСОБА_6 діючи від його імені за довіреністю від 12 грудня 2014 року, як його представник, 19 грудня 2014 року перереєстрував безпідставно зазначений автомобіль SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі довідки-рахунку, на свою дружину ОСОБА_9 . Тому порядок та умови, за яких автомобіль був перереєстрований, не відповідає волі позивача та виходить за межі наданих ним повноважень на його відчуження, тобто вибуло з його володіння не з його волі, іншим шляхом. ОСОБА_9 безвідплатно набула автомобіль SUBARU, модель Forester 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , від позивача, як від особи, яка не мала права його відчужувати, та ОСОБА_9 в свою чергу 25 квітня 2015 року на підставі довідки-рахунку перереєструвала зазначений автомобіль на ОСОБА_1 , як добросовісного набувача. ОСОБА_6 вийшов за межі наданих йому довіреністю повноважень, що призвело до вибуття спірного автомобіля із власності позивача та поза його волею.
Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року – скасовано та постановлено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , який укладений 19 грудня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , в інтересах якого згідно із довіреністю діяв ОСОБА_6 на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_11 , виданої ТОВ «Авто-Ком» м. Бровари, Київської області (а.с.35 – 38).
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишено без змін (а.с.40 – 44).

Пунктом 21 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року передбачено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до п.п. 22, 26 вищевказаної постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв`язку із цим, якщо майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Автомобіль вибув з володіння позивача на підставі цивільно-правової угоди, яка, у встановленому законом порядку, визнана недійсною.

Враховуючи те, що спірний автомобіль вибув з власності  ОСОБА_3 поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, тому колегія суддів дійшла до висновку, щодо наявності порушених прав ОСОБА_3 та правових підстав для звернення останнього до суду з цим позовом.

Разом з тим, колегія суддів, приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності. 
Як вбачається з матеріалів справи, до ухвалення рішення у справі судом першої інстанції, представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Піпком А.М. у відзиві на позовну заяву, заявлено про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

ОСОБА_3 стверджує, що позовна давність у цій справі має обчислюватись з моменту ухвалення Верховним Судом постанови від 26 червня 2019 року у вищезазначеній справі 361/5528/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц).

За змістом частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. У разі пред`явлення віндикаційного позову належним відповідачем є володілець майна. Водночас якщо під час розгляду справи майно перейшло у володіння іншої особи, у зв`язку з чим суд здійснив заміну відповідача, то пред`явлення позову до попереднього володільця перериває позовну давність і за вимогою до цієї іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки право власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль було порушено в момент вибуття з його власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли ОСОБА_3 довідався або міг довідатись про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з власності у володіння іншої особи.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Отже, посилання ОСОБА_3 на постанову Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа 361/5528/15-ц), як на підставу того, що строк позовної давності не пропущений спростовується вищевикладеним.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

При цьому у вказаній постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду з метою забезпечення єдності судової практики відступила від правових висновків висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Із інформаційного листа Регіонального сервісного центру МВС України у Київській області від 09 грудня 2015 року вбачається, що станом на 09 грудня 2015 року, автомобіль марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_9 , зеленого кольору, зареєстрований за ОСОБА_1 , дата реєстрації 25 квітня 2015 року.

Отже, станом на грудень 2015 року позивачу ОСОБА_3 було відомо, що спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом ОСОБА_3 звернувся 06 грудня 2019 року, отже з урахуванням вказаних вище норм матеріального права, встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, та керуючись ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за не повного встановлення обставин справи, які мають значення для її вирішення, не відповідності висновків суду дійсним обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_3 , шляхом скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.
       В задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , Територіального сервісного центру МВС України у Київській області №3243, Регіонального сервісного центру МВС України у Вінницькій області про витребування майна від добросовісного набувача – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 липня 2020 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                         Марчук В.С.
                                       
                                                       Матківська М.В.