П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/615/20                     Головуючий у 1-й інстанції:   Єфіменко Ольга Володимирівна  
                     Суддя-доповідач:  Кузьменко Л.В. 
02 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьменко Л.В. 
суддів:  Совгири Д. І.  Франовської К.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року (ухвалу постановлено суддею Єфіменко О.В. 28 квітня 2020 рку в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення компенсації, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
- визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині несвоєчасного проведення повного розрахунку з позивачем при його звільненні;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у сумі 12291 грн 94 коп.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства щодо своєчасної виплати йому одноразової грошової (вихідної) допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, а тому має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні у сумі 12291 грн 94 коп.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати справу на продовження розгляду
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що станом на день звільнення відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку, а саме - не виплачено одноразову грошову (вихідної) допомоги при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку. Кошти виплачені позивачу лише 30.10.2019 року, а відтак останній має право на одержання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день проведення фактичного розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.  
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що до 30.09.2019 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та Національній поліції.
Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області №188 о/с від 27.09.2019 ОСОБА_1 звільнено з органів Національної поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) з 30.09.2019 з виплатою компенсації за 33 доби невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році. На день звільнення повний розрахунок з позивачем не проведено.
30.10.2019 Головне управління Національної поліції в Житомирській області здійснило виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку, що підтверджується копією виписки по особовому рахунку позивача, яка міститься в матеріалах справи (а.с.35).
28.01.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у сумі 12291 грн. 94 коп.
Залишаючи позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку про пропущення місячного строку звернення до адміністративного суду передбаченого ч.5 ст.122 КАС України.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції на підставі доводів та вимог апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені  Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою та другою  статті 9 Закону №2011-ХІІ  встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008  після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Так, в силу приписів частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
В свою чергу, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як передбачено ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Також, у відповідності до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).
Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати. Такий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.
Тобто, як неодноразово вказував Верховний Суд всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Як передбачено ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Також, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16, відповідно до яких середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що "в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України   у взаємозв`язку з положеннями статей   116,   117,   237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №802/28/16-а, від 20 червня 2018 року у справі 823/761/17.
Разом з тим, відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області №188 о/с від 27.09.2019 ОСОБА_1 звільнено з органів Національної поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) з 30.09.2019 та з виплатою компенсації за 33 доби невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році. В свою чергу, даний наказ передбачав види виплат, які отримав  позивач.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до пункту 15 грошового атестата №65 ГУНП в Житомирській області виданого ОСОБА_1 (а.с.32)  не зазначена сума заборгованості на момент звільнення та гранична дата перерахунку коштів. відтак, можна дійти висновку, що датою, коли позивач мав би дізнатися про порушення своїх прав, є дата проведення з ним остаточного  розрахунку  - 30 жовтня 2019 року.
Отже, колегія суддів вказує, що оскільки днем фактичного розрахунку із позивачем є 30.10.2019, то перебіг тримісячного строку для звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні  розпочинається саме з цієї дати.
Отже, на підставі вищевикладеного до спірних правовідносин має застосовуватись саме тримісячний строк звернення до суду.
Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 в справі №420/2934/19, де Верховний Суд звертає увагу, що перебіг трьохмісячного строку звернення до суду з позовом починається з дати проведення остаточного  розрахунку.
Враховуючи, що позивач звернувся до суду 28 січня 2020 року, то останній не пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим  позовом.
З огляду на вказане доводи апеляційної скарги колегія судів вважає обґрунтованими.
Відповідно до ст.320 КАСУ підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням наведених судом апеляційної інстанції мотивів, ухвала Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року підлягає скасуванню, а справу належить повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення компенсації скасувати.
Справу направити до  Житомирського окружного адміністративного суду  для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 липня 2020 року.

Головуючий	 	 	Кузьменко Л.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Франовська К.С.