Справа № 359/4960/18                                                                                                                          Головуючий в суді І інстанції Борець Є.О. 
Провадження № 22ц-824/4080/20                                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2020 року                                                                                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,
за участі секретаря Гановської А.М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, а також будівельні матеріали та обладнання, використані в процесі будівництва садового (дачного) будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в садовому (дачному) будинку та в земельній ділянці,
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом та посилається на те, що з 14 липня 2007 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , а 02 липня 2013 року за договором купівлі-продажу вона за особисті кошти придбала земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером 3220882200:03:005:0209 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території Глибоцької сільської ради, Бориспільського району. 
Зазначає, що на цій земельній ділянці по АДРЕСА_1 вона побудувала садовий (дачний) будинок. Цей об`єкт нерухомого майна не введений в експлуатацію, право власності на нього залишається не зареєстрованим. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 6 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2017 року, шлюб між сторонами розірваний. 
Вказує, що земельна ділянка була придбана виключно за її особисті кошти, отримані від продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , а також і спірний садовий (дачний) будинок був збудований за її особисті кошти. Тому просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на спірну земельну ділянку, а також визнати право власності на будівельні матеріали та обладнання, використані в процесі будівництва садового (дачного) будинку.
У свою чергу, ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов в якому посилається на те, що спірна земельна ділянка була придбана за їх з позивачкою спільні грошові кошти під час шлюбу, що підтверджується його письмовою заявою- згодою на купівлю цієї земельної ділянки у спільну власність подружжя. Крім того, зазначає, що спірний садовий будинок також був збудований під час шлюбу за рахунок їх спільних грошових коштів, тому просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірних земельної ділянки та садового будинку, як його частку у спільному сумісному майні подружжя.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку за кожним у спірній земельній ділянці та будівельних матеріалах і обладнанні, використаних у процесі будівництва садового (дачного будинку), а у задоволенні інших вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні її позову.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що спірне майно було придбане за її особисті кошти, чого судом не було враховано, крім того, на її думку, судом було фактично здійснено поділ майна, набутого у шлюбі, однак не надано належної оцінки її вимогам щодо визнання права особистої приватної власності на це майно. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного і зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було спростовано презумпцію спільної власності подружжя на спірне нерухоме майно та, що нею не  було доведено, що це майно набуте саме за особисті кошти ОСОБА_1 , і підстав для відхилення від засад рівності їх часток у вказаному об`єкті нерухомого майна судом не встановлено. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2007 року ОСОБА_1 уклала зі ОСОБА_2 шлюб, зареєстрований Гірською сільською радою Бориспільського району, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 6 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2017 року (а.с.9-11).
02 липня 2013 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.17), за яким вона придбала земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером 3220882200:03:005:0209 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району.
Згідно з пунктом 3.7 вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки та копії заяви ОСОБА_2 , при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 надав позивачці згоду на придбання цього об`єкта нерухомого майна в їх спільну сумісну власність (а.с.213).
З копії технічного паспорту на садовий (дачний) будинок вбачається, що в 2013 році на вказаній земельній ділянці був зведений будинок «А-2», гараж «Б» та споруди №1-4 по АДРЕСА_1 . Крім того, в 2016 році була зведена прибудова «а» (а.с.22-28).
Встановлено, що спірна земельна ділянка була придбана під час перебування сторін у шлюбі. 
На підтвердження доводів щодо придбання спірної земельної ділянки за власні кошти, позивачка посилалася на те, що 27 червня 2013 року вона, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 продали ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 домоволодіння по АДРЕСА_2 та гроші від цього правочину були витрачені на придбання спірної земельної ділянки.
В період часу, протягом якого ОСОБА_1 перебувала у шлюбі зі ОСОБА_2 , також був зведений садовий (дачний) будинок по АДРЕСА_1 , однак цей об`єкт нерухомого майна не прийнятий в експлуатацію, право власності на нього залишається не зареєстрованим. 
ОСОБА_1 вказувала, що цей будинок також було зведено за її особисті кошти та кошти її матері, на підтвердження чого надала квитанції на придбання будівельних матеріалів, однак розмір грошових коштів, вказаних в цих накладних, є в десятки разів меншим, ніж вартість садового (дачного) будинку, визначена у звіті про оцінку майна (а.с.99-103, 174-179). 
Свідок ОСОБА_10 повідомив про те, що він є батьком ОСОБА_2 , тому йому безпосередньо відомо про те, що в 2013 році його син та невістка ОСОБА_1 за спільні грошові кошти звели будинок на придбаній ними земельній ділянці. Свідок ОСОБА_10 стверджував, що він також допомагав будувати вказаний будинок, оскільки цей об`єкт нерухомого майна зводився не для особистого проживання позивача, а виключно для сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка в порядку статті 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної земельної ділянки за її особисті кошти, а тому не спростувала презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.
Посилання ОСОБА_1 на те, що частина коштів, отриманих нею та її матір`ю від відчуження будинку, були витрачені на придбання спірної земельної ділянки, не може бути беззаперечним підтвердження того, що ця ділянка була придбана саме за ці кошти без надання відповідних доказів, і у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що між ОСОБА_1 та її матір`ю були укладені будь-які угоди щодо передачі позивачці коштів в особисту власність для придбання спірної земельної ділянки, натомість у самому договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 02 липня 2013 року міститься згода ОСОБА_2 на придбання цього об`єкта нерухомого майна саме в спільну сумісну власність сторін, тому місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що обставини справи у їх сукупності переконливо свідчать про те, що спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і підстави для відхилення від засад рівності їх часток у вказаному об`єкті нерухомого майна відсутні.
Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою належним чином не було доведено, що спірне домоволодіння збудоване за її особисті кошти, та оскільки спірне домоволодіння, яке розташоване на вказаній земельній ділянці, не введене в експлуатацію та право власності на нього не зареєстроване, то за кожним із сторін необхідно визнати право власності по 1/2 частині на будівельні матеріали, та обладнання, використаних в процесі будівництва садового (дачного) будинку.
За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив відсутність правових підстав для визнання за одним з подружжя права особистої приватної власності на спірне майно, та правильно визнав за кожним із подружжя право власності на його 1/2 частину, врахувавши при цьому презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.
Доводи апеляційної скарги про належність доказів, що надані ОСОБА_1 на підтвердження придбання спірної земельної ділянки та зведення спірного домоволодіння за її особисті кошти, є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Недоліків, які призводили б до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справи і впливають на суть ухваленого рішення та підстав, передбачених ст. 376 ЦПК, для скасування цього рішення та ухвалення нового або його зміни під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2019 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий:                               Судді: