УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 183/7542/18
провадження № 61-11524ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Комунальне підприємство «Новомосковськ водоканал»,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовомОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального підприємства (далі - КП) «Новомосковськ водоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами КП «Новомосковськ водоканал».
Стягнено з КП «Новомосковськ водоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 листопада 2018 року до 4 березня 2020 року у розмірі 211 133,75 грн. 
Стягнено з КП «Новомосковськ водоканал» на користь держави судові витрати у розмірі 2 111,33 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , КП «Новомосковськ водоканал» залишено без задоволення, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року - без змін. 
Не погоджуючись із рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить змінити зазначені судові рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнути на її користь 237 783,71 грн. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Підставою касаційного оскарження рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2009 року у справі № 6-2768св09, від 21 січня 2015 року у справі № 6-203цс14, (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення і задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області виходив із того, що у випадку задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі має ухвалюватися рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення позивача на посаді заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами КП «Новомосковськ водоканал», тому стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції виходив із правильності висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що з 24 липня 2014 року ОСОБА_1 працювала на посаді заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами КП «Новомосковськ водоканал».
21 серпня 2018 року КП «Новомосковськ водоканал» звернулося з поданням до профспілкового комітету КП «Новомосковськ водоканал» щодо скорочення посад, зокрема, посади заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами у кількості 1 штатної одиниці.
Профспілковий комітет КП «Новомосковськ водоканал» надав згоду на скорочення посад, у тому числі посади заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами у кількості 1 штатної одиниці.
Наказом КП «Новомосковськ водоканал» від 31 серпня 2018 року № 59-ОД «Про внесення змін до штатного розкладу» з 1 листопада 2018 року в штатному розкладі «Керівників, професіоналів, фахівців» скорочено (виведено зі штату): у «Бухгалтерії» посаду «заступник головного бухгалтера по роботі з абонентами» у кількості 1 штатної одиниці з посадовим окладом 13 369 грн.
31 серпня 2018 року ОСОБА_1 письмово повідомлена про звільнення з 1 листопада 2018 pоку у зв`язку із скороченням чисельності (штату) працівників.
12 вересня 2018 року КП «Новомосковськ водоканал» звернулося з поданням до профспілкового комітету КП «Новомосковськ водоканал» про надання згоди на звільнення заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами ОСОБА_1 
Профспілковим комітетом КП «Новомосковськ водоканал» подання про звільнення ОСОБА_1 не розглянуто.
Наказом КП «Новомосковськ водоканал» від 31 жовтня 2018 року № 284-К ОСОБА_1 звільнена з посади у зв`язку із скороченням штату працівників.
Судами попередніх інстанцій також установлено, що згідно із довідкою КП «Новомосковськ водоканал» № 15 від 9 січня 2018 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата: за вересень 2018 року - 8 689,85 грн (за 13 робочих днів); за жовтень 2018 року - 13 369 грн (за 22 робочих дні).
Заробітна плата ОСОБА_1 за вересень та жовтень 2018 року становила 22 058,85 грн (8 689,85 грн + 13 369 грн) (за 35 робочих днів).
Таким чином, суди попередніх інстанцій установили, що середньоденна заробітна плата позивача становила 630,25 грн.
Кількість робочих днів за період з 1 листопада 2018 року до 4 березня 2020 року склала 335 робочих дні.
З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулуза період з 1 листопада 2018 року до 4 березня 2020 року склав 211 133,75 грн (630,25 грн * 335 робочих днів).
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.
Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), 
а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 1 листопада 2018 року до 4 березня 2020 року склав 335 робочих дні і, здійснивши розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, правильно розрахували розмір її середнього заробітку.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що кількість робочих днів за час її вимушеного прогулу становить 336 робочих дні не знайшли свого підтвердження, оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили кількість днів вимушеного прогулу. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що стягненню на корить ОСОБА_1 підлягає сума у розмірі 211 133,75 грн.
Посилання заявника на застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2009 року у справі № 6-2768св09, від 21 січня 2015 року у справі 
№ 6-203цс14, відхиляються касаційним судом, оскільки судові рішення у вказаних справах ухвалені за інших установлених судами обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 рокує необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування у відповідній частині відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                      С. О. Карпенко 
          В. А. Стрільчук
          М. Ю. Тітов