Постанова
Іменем України
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа №  381/4598/16-ц-ц
провадження № 61-18275св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,   
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Вимоги за позовом обґрунтовувало тим, що 19 жовтня 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 22 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 19 жовтня 2031 року.     
 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 30 вересня 2016 року, утворилася заборгованість у розмірі 17 794,34 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 14 673,63 долари США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 3 120,71 доларів США, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 . 
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» в якому просив визнати недійсними: кредитний договір, укладений 19 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК»; договір іпотеки від 19 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК»; договір поруки від 19 жовтня 2006 року, укладений між  ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК»; скасувати заборону відчуження нерухомого майна.  
  
Позов мотивовано тим, що при підписанні кредитного договору йому не в повному обсязі була надана необхідна, доступна, достовірна та своєчасна інформація, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредиту. Умови договору не містять відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а графік повернення кредиту та сплати процентів по договору кредиту, який є невід`ємною частиною, не було укладено взагалі. Вважає, що договір споживчого кредиту, є таким, що не відповідає чинному законодавству, є несправедливим та повинен бути визнаним недійсним. Крім того, договір поруки та договір іпотеки жилого приміщення також мають бути визнані недійсними, оскільки є похідними від основного договору.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2017 року в складі судді Соловей Г. В. в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір від 19 жовтня 2006 року             № 156-010/06Р, укладений між ПАТ КБ «Правекс-банк» та ОСОБА_1 , договір іпотеки від 19 жовтня 2006 року № 156-010/Р, укладений між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 . Скасовано заборону відчуження нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , накладеної державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т. П. та зареєстровано в реєстрі за № 1-2417. В іншій частині позову відмовлено.
 
Задовольняючи зустрічний позов про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, суд першої інстанції виходив із того, що банком перед укладенням кредитного договору, в порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 не було надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, оскільки в розділі «Відповідальність сторін» міститься відповідальність тільки щодо позичальника, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним договору поруки, то суд першої інстанції виходив із передчасності заявлених позовних вимог, оскільки зазначений договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_2 , а з клопотанням про залучення останньої до участі в справі, сторони не зверталися. Відмовляючи в задоволенні первісного позову, місцевий суд виходив із недоведеності позивачем своїх вимог, посилаючись на те, що розрахунок заборгованості наданий банком є неналежним доказом, оскільки сума заборгованості, яка зазначена в позовній заяві відрізняється від суми заборгованості, яка зазначена в розрахунку та міститься у виписці з особового рахунку.  
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» задоволено частково, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення первісного позову ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 794,34 доларів США, що еквівалентно 467 653,05 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.   
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка відповідно до статей 526, 626, 1048, 1054 ЦК України підлягає стягненню з нього. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, встановлених діючим законодавством, позичальника було ознайомлено зі всіма умовами договору, в тому числі і детальним розписом загальної вартості кредиту, що підтверджується підписом ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовані норми статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо належного ознайомлення ОСОБА_1 з умовами кредитного договору, оскільки в Додатку № 1 до кредитного договору, який є його невід`ємною частиною не зазначено жодного платежу, який стосується умов кредитного договору та цим додатком не визначено сукупну вартість кредиту та відсотків, що підлягають сплаті. Банком не надано доказів фактичної видачі кредитних коштів позичальнику, що є суттєвим у визначенні строку користування кредитом та впливає на визначення розміру зобов`язання. Судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що після направлення банком на його адресу письмового повідомлення про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а банк втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитом. Крім того, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_1 про збільшення банком процентної ставки у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, що на думку ОСОБА_1 свідчить про порушення дисбалансу його прав як сторони договору та споживача (статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Також банк не надав суду доказів, які б підтверджували його право на проведення валютних операцій на момент видачі кредитних коштів у валюті, як того вимагає стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Заявник вважає, що посилання апеляційного суду на те, що умова про обов`язкове ознайомлення споживача з загальною вартістю кредиту передбачена постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка прийнята після укладення кредитного договору, а тому не може застосовуватися до цих правовідносин, є помилковим, оскільки зазначений обов`язок банка визначений статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного кредитного договору.    
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції та зупинено виконання постанови Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 19 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 22 000 доларів США для споживчих цілей на умовах визначених зазначеним договором строком до 19 жовтня 2031 року, плата за користування коштами становить 12% річних.   
 
Пунктом 1.3 договору визначено, що у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за цим договором (відносно строків сплати процентів і повернення кредиту та/або сплати процентів та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 (один) відсоток річних, починаючи від розміру, встановленого в п.1.2 даного договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором розмір процентної ставки збільшується з урахуванням збільшення відсоткових ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту договору. Новий розмір процентної ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який позичальник повинен був виконати свої зобов`язання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі.
 
Пунктами 4.1-4.2 договору визначено, що погашення кредиту здійснюється рівними частинами в сумі 74 долари США щомісяця до 10 числа наступного місяця. Проценти підлягають сплаті щомісяця у строк до 10 числа місяця, наступного за нарахуванням відсотків, а також у момент повернення кредиту. 
 
Проценти за користування грошовими коштами нараховуються щомісяця, виходячи з фактичної кількості днів у простроченому періоді протягом строку користування кредитом, відповідно до пункту 1.2 даного договору; рік умовно прийнято рівним 360 дням (пункт 10.1 кредитного договору).
 
Відповідно до пункту 9.1 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування грошовими коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної відсоткової ставки, зазначеної в пункті 1.2 даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення.
 
Додатком № 1 до кредитного договору від 19 жовтня 2006 року обумовлені тарифи, комісії, інші платежі, які підлягають до сплати позичальником за цим договором, а саме: комісія за операції по розгляду анкети при оформленні кредиту фізичній особі; комісія за операції з експертизи документів при оформленні кредиту фізичній особі; плата за касове обслуговування кредитної операції фізичної особи; плата за надання довідки фізичній особі про наявність заборгованості; комісія за надання листа фізичній особі про зняття заборони з нерухомого майна, переданого в іпотеку.
 
Для забезпечення зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування грошовими коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору, 19 жовтня 2006 року між цими ж сторонами укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передано в іпотеку банка нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Крім того, 19 жовтня 2006 року  для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором,  між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» укладено договір поруки. 
 
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», станом на 30 вересня 2016 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у сумі 18 713,06 доларів США, яка складається з: суми кредиту - 14 673,63 доларів США; суми процентів за користування кредитом - 3 120,71 доларів США; суми пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів 918,72 доларів США, що еквівалентно 23 492,22 грн.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання недійсним кредитного договору, посилався на те, що при укладенні кредитного договору банком порушені вимоги частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та кредитний договір не відповідає Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки перед укладанням кредитного договору йому не в повному обсязі була надана необхідна, доступна, достовірна та своєчасна інформація, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредиту. Умови договору не містять відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а графік повернення кредиту та сплати процентів по договору кредиту, який є невід`ємною частиною, не було укладено взагалі.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). 
 
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
 
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору.
 
Статтями 15 та 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору.
 
Відповідно до частини четвертої  статті 11 Закону  України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.
 
Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту;  2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.
 
Як правильно встановили суди умови надання кредиту та його погашення, розмір комісії за надання кредиту, умови нарахування та сплати процентів, дострокове погашення, порядок здійснення погашення та інші платежі визначені кредитним договором, який разом із Додатком № 1 до кредитного договору від 19 жовтня 2006 року № 156-010/06Р підписані власноручно ОСОБА_1 .
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції, обґрунтовано дійшов висновку про те, що кредитний договір від 19 жовтня 2006 року № 156-010/06Р, укладений сторонами, відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору; позичальник підтвердив факт письмового повідомлення про умови надання кредиту, про всі збори, проценти, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту згідно  зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 10.8 кредитного договору).
 
Верховний Суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вимоги про визнання недійсними договорів іпотеки та поруки, а також скасування заборони відчуження іпотечного майна є похідними від вимоги про недійсність кредитного договору і тому задоволенню не підлягають при відмові в задоволенні позову про визнання недійсними договорів іпотеки та поруки. 
 
Доводи заявника про те, що додаток 1 до кредитного договору містить платежі, які позичальник справляє на користь банку, проте ці платежі не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», відхиляються касаційним судом за недоведеністю зазначених обставин належними та допустимими доказами.
 
Що стосується первісного позову ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором то колегія суддів зазначає наступне. 
 
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
 
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 
 
Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.  
 
Пунктом 4.4 кредитного договору передбачено, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у пункті 1.2 цього договору, припиняється достроково, на 10-ий день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом Банк письмово повідомляє позичальника.
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
 
Як вбачається з матеріалів справи 03 березня 2016 року на адресу ОСОБА_1 направлялась вимога про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.  
 
Зі змісту цієї вимоги вбачається, що банк просить, протягом 30 днів з дня відправлення цієї вимоги, достроково погасити кредит та інші нарахування,  які виникла станом на 18 лютого 2016 року.  
 
Отже зверненням 03 березня 2016 року до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).    
 
Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» просило стягнути з відповідача, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом та станом на 30 вересня 2016 року.  
 
Отже, банк нараховував проценти на прострочену суму кредиту й після зміни строку дії договору, а тому обґрунтованість позову в цій частині підлягає перевірці.
 
Однак апеляційний суд, перевіряючи рішення районного суду, доводів апеляційної скарги стосовно зміни строку виконання основного зобов`язання шляхом пред`явлення ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» 03 березня 2016 року вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості належним чином не перевірив, оскільки в такому випадку банк позбавлений права на нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування.
 
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у визначеному судом розмірі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Ураховуючи вищевикладене, рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання недійсним кредитним договору підлягають залишенню без змін, а в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18, і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
В іншій частині рішення Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   С. О Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук