ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року	Львів	Справа № 339/152/20 пров. № А/857/9121/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання         Кітраль Х.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2020 року (суддя - Головенко О. С., м. Болехів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області, поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області рядового поліції Костюка Юрія Юрійовича про скасування постанови №7016 від 29.05.2020 серія БАМ №2600060 по справі про адміністративне правопорушення,-

                                                         ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в червні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області, поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області рядового поліції Костюка Ю.Ю., у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 29.05.2020 серії БАМ №2600000 та закрити справу про адміністративне правопорушення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем безпідставно та за відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення.
Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2020 року у справі №339/152/20 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім того, наголошує, що для підтвердження факту вчинення позивачем «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР), відповідач зобов`язаний був надати відеозапис та фотофіксацію події саме в момент завершення розгляду справи про адміністративне правопорушення, а не під час оскарження постанови в судовому порядку.
Відповідачі правом подання письмових відзивів на апеляційну скаргу не скористались.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 28.05.2020 о 12 год. 23 хв. в м.Івано-Франківськ по вул. Гетьмана Мазепи, 1, ОСОБА_1 здійснив зупинку транспортного засобу AUDI, номерний знак НОМЕР_1 ближче 10 м від пішохідного переходу, чим порушив пункт 15.9 «г» ПДР.
За цим фактом поліцейським роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області рядовим поліції Костюком Ю.Ю. винесено постанову від 29.05.2020 серії БАМ №2600000, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
Позивач по справі заперечує факт вчинення адміністративного правопорушення, вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення є незаконним та необґрунтованим.  
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, у зв`язку з чим, оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення є правомірною.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.  
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють ПДР. Особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно із пунктом 15.9 «г» ПДР зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.  
При цьому, будь-яких знаків вказане правило не потребує.
Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно з законодавством.
Частиною першою статті 122 КУпАП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас, відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.  
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
У статті 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Апеляційний суд зазначає, що оскаржувана постанова містить відомості про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, а саме зазначено, що до постанови додається відео з камери DM4948.  
Отже, технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис вчинення порушення позивачем пункту 15.9 «г» ПДР, є належним та допустимим доказом у даній справі.
Так, згідно вказаного відеозапису встановлено, що автомобіль позивача знаходиться одразу за пішохідним переходом. 
При цьому, працівник поліції, підійшовши до автомобіля, роз`яснив позивачу, який перебував за кермом про те, що він зупинився з порушенням, а саме: здійснив зупинку ближче 10 м до пішохідного переходу, зокрема, безпосередньо на пішохідному переході, вказавши на відповідний знак. Позивач з цього приводу вибачився та повідомив , що «не зауважив» та зупинився для висадки пасажира», вказавши: «секундочку, чесне слово, я перепрошую, я вже від`їжджаю».
Крім того, працівник поліції роз`яснив позивачу права та обов`язки, передбачені та статтями 268, 263 КУпАП.
У поданій апеляційній скарзі позивач наголошує, що для підтвердження факту вчинення позивачем ПДР, відповідач зобов`язаний був надати відеозапис та фотофіксацію події саме в момент завершення розгляду справи про адміністративне правопорушення. З приводу таких тверджень апелянта, колегія суддів зауважує, що в момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, нагрудна відеокамера працівника поліції здійснювала процес відеозйомки розгляду такої, а також процес винесення оскаржуваної постанови та вручення її копії позивачу, з огляду на що логічною є неможливість завершення такої відеозйомки та надання відеозапису раніше завершення розгляду справи про адміністративне правопорушення та оформлення її результатів. Вищевказані причини неможливості надання відеозапису з нагрудної камери поліцейського неодноразово роз`яснювались позивачу, однак останній продовжував наполягати на отриманні ним відеозапису з нагрудної камери до завершення розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів зауважує, що відеозапис був наданий відповідачем до суду першої інстанції та у розумінні положень статті 251 КУпАП є доказом у справі про адміністративне правопорушення, і підтверджує факт скоєння позивачем правопорушення, за вчинення якого його було притягнуто до відповідальності.
Окрім того, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вказаний факт порушення позивачем пункту 15.9 «г» ПДР, зафіксований відеокамерою, є настільки очевидним, що не потребував додаткових замірів.
Таким чином, відповідач виявив порушення ПДР, на яке належним чином відреагував, результатом чого стало винесення постанови у справі про адміністративні правопорушення.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП України, підтверджено належними доказами.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».
Так, як відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо правомірності винесення оскаржуваної постанови.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності винесення відповідачем постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 29.05.2020 серії БАМ №2600000 та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 243, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС, суд,

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 02 жовтня 2020 року.