ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року	Львів	Справа № 260/194/19 пров. № А/857/3290/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Кушнерика М.П., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 26 листопада 2019 року у справі  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Закарпатській області про скасування рішення,- 

суддя в 1-й інстанції Микуляк П.П.,
час ухвалення рішення - 26.11.2019 року, 11:07 год.,   
місце ухвалення рішення - м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення - 06.12.2019 року,

                                                      в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Закарпатській області про скасування рішення. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 Рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.  
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні громадянської належності, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні громадянської належності свідчить, що не існує можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, таким чином, позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п. 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень заявника в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу за їхньої відсутності в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не встановив наявність конвенційних ознак, які дають право позивачу на оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, що дає суду підстави для висновку про протиправність рішення Головного управління Державної міграції служби України в Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими, з огляду на наступне.
Судом було встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин Таджикистану , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мусульманин за релігійними переконаннями, таджик за національністю, одружений.
Разом з дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виховує п`ятьох дітей: 2005, 2009, 2011, 2012 та 2018 року народження, які знаходяться в Україні та проживають в пункті тимчасового розміщення біженців (ПТРБ) Закарпатської області.
28.09.2016 року позивач звернувся до органу Державної міграційної служби України (далі ДМС) у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яку просив розглянути у зв`язку із обґрунтованими побоюваннями переслідування його і всієї сім`ї органами державної влади Таджикистану через діяльність, яка проявлялася у підтримці Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ), котра вважається екстремістською і є забороненою владою Таджикистану.
В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і згодом під час співбесід з представниками регіональної ДМСУ, позивач зазначив, що основною причиною виїзду із Таджикистану був страх за життя його та сім`ї, оскільки могли постраждати через загальне переслідування державною владою всіх представників та прихильників ПІВТ, а також членів їх сімей, через прихильність та діяльність позивача для ПІВТ, а також через заборону органами влади вільно сповідувати іслам.
31.01.2017р. Державна міграційна служба України своїм рішенням №44-17 відмовила йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
20.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив скасувати рішення відповідача №44- 17, від 31.01.2017 р., про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.10.2018р. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у адміністративній справі №807/389/17 у задоволенні позову було відмовлено. Дане рішення позивачем оскаржено не було та набрало законної сили.
23.01.2019р. позивач повторно звернувся до Головного управління ДМС України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на нові обставини та докази, які раніше не були відомі відповідачу.
До заяви було додано: паспорт закордонний, паспорт внутрішній, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, довідка військкомата, копія довідки ПІВТ №00442/16 на англійській мові, лист представництва УВКБ ООН в Україні №00707/17, лист NEEKA в Україні №00708/17, результат перевірки Робочої групи ПІВТ №00717/17.
За результатами розгляду особової справи заявника №2019UZ0001, головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Закарпатській області 12.02.2019 року складено висновок, яким вважається доцільним прийняти рішення про відмову громадянину Таджикистану, ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви.
На підставі даного Висновку про відмову, начальником ГУ ДМС України у Закарпатській області винесено наказ №24, від 12.02.2019 року, (далі наказ ГУ ДМСУ) з посиланням на ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", яким відмовлено позивачці в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).
Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).
Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
За правилами частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що йому загрожує небезпека щодо свободи та позбавлення волі, через політичні переконання.
Згідно з матеріалами справи, 28.09.2016 року позивач звернувся до органу Державної міграційної служби України (далі ДМС) у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яку просив розглянути у зв`язку із обґрунтованими побоюваннями переслідування його і всієї сім`ї органами державної влади Таджикистану через діяльність, яка проявлялася у підтримці Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ), котра вважається екстремістською і є забороненою владою Таджикистану.
В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і згодом під час співбесід з представниками регіональної ДМСУ, позивач зазначив, що основною причиною виїзду із Таджикистану був страх за життя його та сім`ї, оскільки могли постраждати через загальне переслідування державною владою всіх представників та прихильників ПІВТ, а також членів їх сімей, через прихильність та діяльність позивача для ПІВТ, а також через заборону органами влади вільно сповідувати іслам.
31.01.2017р. Державна міграційна служба України своїм рішенням №44-17 відмовила йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
20.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив скасувати рішення відповідача №44- 17, від 31.01.2017 р., про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.10.2018р. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у адміністративній справі №807/389/17 у задоволенні позову було відмовлено. Дане рішення позивачем оскаржено не було та набрало законної сили.
23.01.2019р. позивач повторно звернувся до Головного управління ДМС України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на нові обставини та докази, які раніше не були відомі відповідачу.
При цьому, позивач зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, оскільки являється прихильником Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), яка була офіційно зареєстрована і діяла в країні до 2015 року, того ж 2015 року партія була заборонена рішенням влади Таджикистану влади, а оскільки він допомагав поширювати публікації партії, після заборони діяльності партії у 2015 році, він боїться бути заарештованим і поміщеним у в`язницю, як прихильник Партії ісламського відродження Таджикистану, як це зробила влада з іншими її прихильниками за приписані йому політичні переконання, також за релігійними переконаннями через заборону владою країни вільно сповідувати іслам, справляти обряди, носити відповідний одяг в т.ч. закриваються мечеті та здійснюються інші заходи.
Колегія суддів зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.
У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що не вбачає можливим повернення до країни походження, у зв`язку з побоюванням переслідування за політичні переконання Крім того зауважив, що на веб ресурсі "Радіо Озоді" (Таджикістан) російською мовою оприлюднено Національним Банком Таджикістана "чорний" список осіб, які на думку уряду причетні до тероризму. Позивач присутній в даному списку під номером 2144. 
Однак, жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикістану саме щодо нього, позивач суду не надав. Крім того, перебування в списку осіб, що на думку уряду причетні до тероризму не передбачає в будь-якому випадку як наслідок катування особи.
Колегією суддів встановлено, що 11.03.2016 року ОСОБА_1 вибув літаком з міста Душанбе (Таджикистан) та прибув в місто Краснодар (РФ). На території Росії за статусом біженця не звертався. Через два місяці до ОСОБА_1 приїхала дружина з дітьми. Далі з Росії позивач із сім`єю виїхали до Білорусі, де він з дружиною звернулися за отриманням статусу біженця. На запитання "Чому Ви вибрали саме Білорусь?", позивач відповів: "Ми не знали куди іти, ми хотіли зайти в Польщу, нам люди порадили йти туди, які зі мною працювали, сказали, що в Європі захищають біженців".
Як повідомив позивач, в Білорусі із сім`єю проживали у таборі для біженців в місті Гомель приблизно 3 місяці. Також поінформував, що він, дружина та діти 14-15 разів намагалися потрапити з території Білорусі (м. Брест) до Польщі, про що свідчать штампи у паспорті. За словами ОСОБА_1 , польським прикордонникам він казав, що хоче отримати статус біженця На запитання "Ви писали заяву на статус біженця в Польщі?", ОСОБА_1 відповів: "Ні. Тільки в Білорусії писав".
Під час співбесіди 13.10.2016 року ОСОБА_1 повідомив, що коли були біженцями в Білорусі, прийшли журналісти і знімали його з дружиною Після цього зателефонував посол Таджикистану в табір і сказав, щоб ми з ним розмовляли, але ми відмовились. Потім дізналися, що приходили до моєї матері додому і сказали, щоб ми відмовилися від Білорусі і приїхали в Таджикистан, що нас звідти заберуть тому, що Білорусія наш союзник. Ми тоді вирішили втекти в Україну. Слід зазначити, що у відео за наступним посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3, яке знімали у тимчасовому центрі для біженців, заявник відсутній.
На запитання "Чи знаєте Ви, яке було прийнято рішення міграційною службою Білорусі за Вашими заявами?" відповів: "Вони нас прийняли, дали місце в таборі, дали їжу. Після показу відео почалися проблеми. Вони боялися і сказали, що нам краще поїхати з Білорусі бо Білорусь союзник з нашою батьківщиною і що не можуть нас захистити". На запитання "Хто Вам про це сказав?", він відповів: "Співробітники міграційної служби, вони сказали, що не можуть нам допомогти, сказали, щоб ми самі дивилися куди йти, сказали, що може йти в Україну і ми зайшли в Україну".
Відповідно до копії листа від 24.08.2016 року № 8/457 вн-м, яка міститься в особовій справі позивач, управлінням по громадянству і міграції УВС Гомельського облвиконкому розгляд клопотання про надання статусу біженця або додаткового захисту в Республіці Білорусь припинено у зв`язку з тим, що подано заяву про припинення розгляду клопотання про захист. У зазначеному листі вказано, що за відсутності інших законних підстав для перебування в Республіці Білорусь, необхідно залишити територію Республіки Білорусь до 07.09.2016 року.
На співбесіді 13.10.2016 року позивач повідомив, що хотіли спочатку з Білорусі потрапити в Польщу, але у них відібрали паспорти і поставили строк залишити Білорусь до 25.06.2016 року. ОСОБА_1 , дружина та діти в`їхали автобусом до України
26.08.2016 року через пункт пропуску Нові Яриловичі. До цього передувала відмова у в`їзді в Україну 16.06.2016 року та 19.06.2016 року. До звернення за захистом в Україні перебували в Києві та Львові, а згодом поїхали проживати в село Шегині, Мостиський район, Львівська область.
Слід зазначити, що ОСОБА_1 та дружина після прибуття до України 26.08.2016 року за бажанням мали можливість звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак до органу міграційної служби за захистом в Україні відразу не звернулися.
02.09.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області відносно ОСОБА_1 було прийнято рішення про примусове повернення із зобов`язанням залишити Україну до 05.09.2016 року. Крім цього, заявнику заборонено в`їзд в Україну строком на три роки.
Вищевказані факти встановлені судовим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 року в справі №807/389/17, яке набрало законної сили.
Відповідно до частини 22 статті 1 № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач звертався до органів влади Білорусі з приводу отримання відповідного статусу, проте відкликав свою заяву.
Крім того, позивач звернувся до Державної міграційної служби із заявою 28.09.2016 року, тобто більше ніж через місяць після прибуття в Україну, однак шукач захисту, який дійсно має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений покинути країну громадянської належності якнайшвидше «…звертається за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування.
Так, в результаті дослідження, колегія суддів погоджується з висновком Управління ДМС України в Закарпатській області про те, що позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці, чи свободі, в країні походження.
За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 12 лютого 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
Натомість, громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо нього в країні походження.
Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.
          Крім того, апеляційний суд враховує правові позиції Верховного Суду, що викладені в постанові від 26.02.2020 року (справа №826/14996/17) та від 31.03.2020 року (справа №420/4829/19).
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 260/194/19 - скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 01 липня 2020 року