Ухвала
Іменем України 
31 липня 2020 року
м. Київ
провадження № 51-3518 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 6 березня 2020 року задоволено клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 та звільнено її від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 382 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013010270000276 від 06.07.2013 року, - закрито.
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2020 року апеляційні скарги прокурора та потерпілого залишено без задоволення, а ухвалу місцевого суду – без змін.
 
Органом досудового розслідування, ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 cт. 382 КК України, а саме умисному невиконанні рішення Погребищенського районного суду від 23 червня 2010 року, що набрало законної сили і підлягало негайному виконанню.
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі потерпілий вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
 
Зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 382 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Протиправне діяння, яке полягало в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили і підлягає негайному виконанню, є триваючим злочином та фактично продовжується і по цей день. Враховуючи викладене, підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України відсутні.
 
Враховуючи викладене, просив ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2020 року скасувати та призначити новий судовий розгляду у суді апеляційної інстанції.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Згідно зі ст. 438 КПК України суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.
 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
За ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
 
У касаційній скарзі потерпілий вказує, що суди дійшли помилкових висновків про можливість звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 382 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, оскільки інкриміноване їй протиправне діяння є триваючим злочином та фактично продовжується і по день звернення ним до Верховного Суду.
 
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
 
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 вказаного Кодексу, полягає в одному з таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду або перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь – дії (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим. Невиконання судового акту – це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.
 
Однією з форм (способу) невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.
Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акту, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.
 
Злочин, передбачений ч. 1 ст. 382 КК України, є триваючим злочином, оскільки особа, будучи зобов`язаною рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинити певні дії, умисно утрималася від їх учинення, тобто об`єктивна сторона злочину полягає у формі протиправної бездіяльності, яка тривала протягом певного періоду часу.
 
Судами встановлено, що згідно висунутого обвинувачення, такий період часу мав місце з 29 червня 2013 року по 17 листопада 2014 року.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину і до набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.
 
ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесене до злочинів середньої тяжкості.
 
Враховуючи те, що відповідно до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а стороною обвинувачення було інкриміновано вчинення протиправного діяння зокрема у період часу з 29 червня 2013 року по 17 листопада 2014 року, місцевий суд прийшов до вірного висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
 
Варто зазначити, що ст. 49 КК України не містить окремої вказівки щодо особливостей обрахування строку давності щодо триваючих злочинів.
 
Однак, запропонований у касаційній скарзі потерпілого підхід до вирішення цього питання, на переконання Верховного Суду, по суті призвів би до того, що особу можна було б притягнути до кримінальної відповідальності протягом невизначеного періоду часу після завершення передбаченої законом процедури примусового виконання судового рішення. 
 
З огляду на це, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про необхідність відрахування в даному кримінальному провадженні строку давності з моменту встановлення кінцевої дати виконання судового рішення, яку зазначено 17 листопада 2014 року, та саме з цього часу слід відраховувати строк давності, передбачений ст.49 КК України.
 
Такий підхід повністю узгоджується із принципом правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права і на якому ґрунтуються інші законодавчі положення. Так, чинним законодавством з урахуванням цього принципу передбачені строки позовної давності (строки звернення до суду), строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, строки накладення адміністративних стягнень (які стосовно триваючих правопорушень відраховуються з дня їх виявлення) тощо. 
 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого немає.
 
З цих підстав Суд постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргаю потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2020 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                                  ОСОБА_3