КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                         
єдиний унікальний номер справи 369/16415/18
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/156/2020
.   
                                                              
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                              У К Р А Ї Н И
 
            23 червня  2020 року                                                                                     м. Київ
 
            Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
 
                                судді доповідача          -          Білич І.М.
                                суддів                           -          Коцюрби О.П., Музичко С.Г.
                                при секретарі               -          Кемському В.В.
 
                             за участю: представника позивача - прокурора Набок Ю.В.
                                                представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
                                               представника Крюківщинської сільської ради - Ломінського Є.Л.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В.
по цивільній справі № 369/16415/18 за позовом Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-
в с т а н о в и л а:
 
У грудні 2018 року Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства звернувся до суду з позовом до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 18 сесії 6 скликання №8/12 від 30.08.2012 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримала державний акт серія ЯМ №942965 на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0800 га, з кадастровим номером 3222484001:01:005:5005, що розташована у с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, а також витребувати вказану земельну ділянку з чужого незаконного володіння на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство».
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогопосподарського призначення та накладається на земельну ділянку ДП «Київське лісове господарство» (квартал 1, виділ 9 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство»), яка перебуває у постійному користуванні вказаного підприємства на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
Вважав, що оспорюване рішення сільської ради прийнято поза межами її компетенції без згоди постійного землекористувача, а також з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, а тому подальша видача державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 здійснена з порушенням вимог законодавства.
Крім того, в позовній заяві прокурор просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши права та інтереси держави. Пославшись на те, що про виявлені порушення у процедурі відчуження земель лісового призначення прокурору стало відомо лише у 2017 році за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій. 
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням, заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Посилаючись на те, що суд першої інстанції відмовив у позові за спливом строку позовної давності без вирішення питання обґрунтованості позовних вимог. Крім того, зазначав, що строк на звернення до суду за захистом порушеного права в даному випадку не може вважатися пропущеним, оскільки позивачі ДП «Київське лісове господарство» і Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не були учасниками відносин з прийняття Крюківщинською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області рішення №8/12 від 30.08.2012 року, а відтак про вказане рішення дізнались лише в 2017 році.
 
Відповідачі подали до суду відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду.
У судовому засіданні прокурор, що діяв  в інтересах позивачів апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав, викладених у ній.
Представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечували,рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, заслухавши пояснення осіб які з`явилися в судове засідання,  перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги    колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення  виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції виходив з положень ст. 261 ЦК України а саме з презумпції можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до  суду, недостатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права ( Верховний Суд справа № 6 -152 від 29 жовтня 2014, № 6-17цс від 22 лютого 2017 року). Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2016 року  у справі № 6 -75 цс 15.) відповідач у ході розгляду справи неодноразово зазначала про застосування наслідків спливу строку  позовної давності. ДП «Київське лісове господарство» та Київське  обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства за умови належного виконання покладених на них державою функцій повинно було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, починаючи з 2012 року. У той час, як позов в інтересах держави був  пред`явлений у грудні 2018 року, тобто з пропуском  строку позовної давності. Відтак, суд вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з підстав спливу  трьохрічного строку позовної давності.
Проте погодитися з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.
 
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються  як на підставу своїх вимог і  заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що  приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, судом першої інстанції не було взято до уваги, що в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про вставноленні судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановивши наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не  може ґрунтуватися на припущеннях.
Відтак, встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Рішення суду вказує на те, що обставини належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення судом не встановлювалися, а питання обґрунтованості позовних вимог - не вирішувалося.
 Враховуючи, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вище вимогам, колегія суддів вважає, що  рішення підлягає скасуванню з постановленням нового у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України про задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи  на підставі рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 18 сесії 06 скликання № 8/12 від 30.08.2012 року ОСОБА_1 було видано державний акт серія ЯМ №942965 на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0800 га, з кадастровим номером 3222484001:01:005:5005, що розташована у с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, який зареєстровано 21 листопада 2012 року в книзі записів реєстрації держаних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 022240001009270.
 
Відповідно до листа директора ДП «Київське лісове господарство» від 18.09.2017 № 02-733 вбачається, що останній повідомив прокуратуру Київської області про здійснення на земельних ділянках лісогосподарського призначення, включаючи спірну, різних будівельних робіт.
Відповідно до   ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку  відповідно до ст.131-1 Конституції України покладається здійснення представництва інтересів  держави у  суді у випадку, визначеному законом.
Статтею 56 ЦПК України передбачено право прокурора в позовній заяві самостійно визначати в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтування необхідності захисту інтересів  держави, а також зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
На підставі прийнятого з перевищенням визначених законом повноважень та всупереч вимог земельного та лісового законодавства рішення Крюківщинською сільською радою  від 30.08.2012 року з державної власності вибула земельна ділянка лісогосподарського призначення у приватну власність третьої особи по справі, а в подальшому відчужена на користь  ОСОБА_1 , у зв`язку з чим порушено інтереси держави в особі ДП  «Київське лісове господарство» і Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства « який відповідно до вимог законодавства є постійним користувачем спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч. 2 ст. 1 Лісового кодексу України).
Питання здійснення контролю за дотриманням лісового законодавства та питання збереження лісів покладено на центральні органи з питань лісового господарства у сфері лісових відносин на територіальні відділення цього органу на місцях.
Відповідно до Положення про  Київське обласне управління лісового та мисливського господарства, затвердженого наказом Державного Комітету лісового господарства України від 04.07.2007 року №233, таким територіальним  відділенням в  Київській області є Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства», яке згідно з Статутом, входить до сфери управління Київського обласного управління лісового та мисливського господарства.
Тобто, Київське обласне управління лісового  та мисливського господарства та  Державне підприємство «Київське лісове господарство» є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У зв`язку з чим, позов пред`явлено прокурором в інтересах держави в особі  зазначених вище державних установ.
 
Відповідачі  не визнаючи заявлені позовні вимоги виходили з того, що спірна земельна ділянка входить до складу земель Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та не відноситься до земель лісогосподарського призначення.
Однак, у силу положень ст. 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» ч. 1 ст. 164 ЗК України).
Відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Факт віднесення земельної ділянки з кадастровим номером 3222484001:01:005:5005 до земель лісогосподарського призначення підтверджується проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство» 2015 року, Проектом організації та розвитку лісового господарства Виробничої частини ДЛГО «Київліс» Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року, планом лісових насаджень Васильківського лісництва Виробничої частини ДЛГО «Київліс» Київської області лісовпорядкування 2003 року, планово-картографічними матеріалами, а саме планами лісонасаджень, картами-схемами розподілу території лісгоспу.
Крім того, відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 20.12.2018 року № 599 спірна земельна ділянка відповідно до матеріалів лісовпорядкування за 2004 та 2013 роки відноситься до 1 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство».
Відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» № 02-733 від 18.09.2017 року спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку ДП «Київське лісове господарство» (квартал 1, виділ 9 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство»), яка перебуває у постійному користуванні вказаного підприємства на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме: планом лісонасаджень, картою-схемою розподілу території лісгоспу.
Згідно відповіді ДП «Київське лісове господарство» № 02-02/817 від 17.10.2018 року  спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку в кварталі 1 Васильківського лісництва постійним користувачем якої є ДП «Київське лісове господарство», а межі та площа кварталу 1 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 року відповідає межам та площі згідно матеріалів лісовпорядкування за 2004 рік.
Матеріали справи не містять документів, які б вказували на погодження  вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство». 
 Не було надано таких доказів відповідачами  в ході розгляду справи. Так, відповідачами на спростування поданих прокуратурою доказів не надано землевпорядних матеріалів, картографічного плану з розподілу земель сільської ради тощо, з яких би вбачалася помилковість посилань позивача.  
 
Колегія суддів вважає, що не знайшли також свого підтвердження доводи відповідачів подані щодо наявності повноважень Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на розпорядження землями лісогосподарського призначення.
 
Відповідно до ст.ст. 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац 1 п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 с. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п. 5 ч. 1 ст. 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.
Порядок вилучення земельних ділянок визначає ст. 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.
Частина 6 ст. 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Відповідно до ч. 5 ст. 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених ст. 150 ЗК України.
Отже, згідно з наведеними приписами вилучення для не лісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» і передання у власність такої ділянки належало до повноважень Київської ОДА.
Матеріали справи не містять рішення уповноваженого органу про зміну цільового призначення спірної ділянки з «лісогосподарського» на «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 18 сесії 6 скликання №8/12 від 30.08.2012 року, як таке, що прийняте за відсутності волевиявлення власника - держави,  не створює правових наслідків.
Відсутність спрямованого на зміну цільового призначення та відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла. Таким чином, земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, тобто без прийняття ним відповідного рішення. 
Згоди на відчуження  також не давав і постійний користувач спірної земельної ділянки - ДП «Київське лісове господарство».
 
Щодо вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 апеляційний суд, вважає за необхідне зазначити  наступне.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява №21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:
Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч. ч. 1-3 ст. 388 ЦК України).
 
Враховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, колегія суддів вважає, що позивач  має право на витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею, згідно рішення  Крюківщинської сільської ради, яка не мала права  на її відчуження.
Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року по справі № 183/1617/16 звернула увагу судів на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст. 13, ч.7 ст. 41, ч.1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).
Витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ч.ч. 3,4 ст. 390 ЦК України, ОСОБА_1 не позбавлена можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги позивача знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, та підлягають до задоволення з  зазначених вище підстав.
У ході розгляду справи в суду першої інстанції, відповідачами неодноразово було заявлено про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності (т. 1, а.с. 126-128, 139-141). З посиланням на те, що про оскаржуване рішення сільської ради від 30.08.2012 року Прокуратура та позивачі мали об`єктивну змогу дізнатися відразу після його прийняття ( серпень 2012 року), однак з позовом звернулися лише в грудні 2018 року.
Прокуратура звертаючись з позовом ставила питання про визнання поважними причин пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду та його поновлення.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
У силу положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
З матеріалів справи слідує, що в даному випадку прокурор про порушення земельного законодавства сільською радою довідався раніше, ніж уповноважений державою орган, а тому строк позовної давності підлягає відрахуванню з моменту, коли про відповідне порушення дізнався саме прокурор, тобто з листа директора ДП «Київське лісове господарство» від 18.09.2017 № 02-733, в якому останній повідомив прокуратуру Київської області про здійснення на земельних ділянках лісогосподарського призначення, включаючи спірну, різних будівельних робіт.
Указана обставина сприяла проведенню Прокуратурою перевірки та виявлення вказаних вище порушень. 
При цьому, колегією суддів враховується та обставина, що прокурором позов в даній справі було подано в інтересах держави в особі в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» та  Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, які згоди на відчуження земельної ділянки не надавали, оскільки відповідні органи не є учасниками відносин з прийняття сільською радою рішення про передачу земельної ділянки у власність фізичної особи та про таке вилучення повідомлені у передбаченому законом порядку не були.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем позов подано з дотриманням строків позовної давності,а відтак  правових підстав для його поновлення нема. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь прокуратури Київської області підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 8810 гривень в рівних частках,  по 4 405 грн. з кожного.

 
Керуючись ст. ст. 368,  372, 374, 376, 381-383, 384,387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову наступного змісту.
Позовні вимоги Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 18 сесії 6 скликання №8/12 від 30.06.2012 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримала державний акт серія ЯМ №942965 на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0800 га, з кадастровим номером 3222484001:01:005:5005, що розташована у с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області.
Витребувати на користь держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,0800 га, з кадастровим номером 3222484001:01:005:5005, що розташована в адміністративних межах Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та   ОСОБА_1 на користь Прокуратури Київської області сплачений судовий збір у розмірі 8810 грн. в рівних частинах по 4 405 грн. з кожного.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 09 липня 2020   року.
 
            Суддя-доповідач:
 
            Судді: