Справа № 353/160/20 
Провадження № 22-ц/4808/772/20 
Головуючий у 1 інстанції Лущак  Н. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.,
               суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О.
               секретаря                        Турів О.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тлумацького районного суду від 15 квітня 2020 року, вскладі судді Лущак Н.І., у справі за позовомАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 49987,11 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 28.08.2012 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28.08.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав. Станом на 28.11.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становила 49987,11 грн, з яких: 26407,84  грн – заборгованість за тілом кредиту, 3585,43 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 17137,31 грн – пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина), 2356,53 грн – штраф (процентна складова). 
Позивач, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором просив стягнути з нього 49987,11 грн заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Тлумацького районного суду від 15 квітня 2020 рокупозов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту за кредитним договором №б/н від 28.08.2012 року в розмірі 26407,84 грн та 1110,49 грн сплаченого судового збору, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, вважає рішення, в цій частині, незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував позицію Верховного Суду, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки така висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін.
Суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустив порушення норм ст. ст. 1046, 1048 ЦК України. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту у повному обсязі, адже у разі відсутності домовленості між сторонами умов договору щодо розміру відсотків, необхідно керуватися ч.1 ст. 1048 ЦПК України, якою передбачено, що у такому випадку розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відсутність вимог про стягнення заборгованості за процентами на рівні облікової ставки НБУ, не може бути підставою для відмови у задоволенні цих вимог у повному обсязі.
Відповідач, підписуючи анкету-заяву та користуючись кредитними коштами, здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.
       Апелянт просив скасувати рішення Тлумацького районного суду від 15 квітня 2020 рокув частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, поклавши судові витрати на відповідача.
Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без зміни.
Представник апелянта АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його відпусткою. Разом з тим, колегія суддів вважає, що перебування одного із представників АТ КБ «ПриватБанк» у відпустці не дає підстав для висновку про неявку представника апелянта з поважних причин, оскільки юридична особа не позбавлена можливості забезпечити явку іншого представника для розгляду справи.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що неявка представника апелянта, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення всієї суми заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами кредитного договору не було досягнуто у належній письмовій формі домовленості щодо ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.  
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 28.08.2012 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 13).
У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, він ознайомився і згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.pivatbank.ua. 
В анкеті є посилання на те, що відповідач пам`ятку клієнта, що містить, у тому числі, тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, отримав і ознайомився з її змістом під розпис.
До позовної заяви банк додав витяг з умов та правил надання банківських послуг, який не підписаний відповідачем.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 28.11.2019 року становила 49987,11 грн, з яких: 26407,84 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3585,43 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 17137,31 – заборгованість по пені, 2856,53 – заборгованість за судовими штрафами (а.с. 11-12).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Судом правильно з`ясовано, що в анкеті-заяві позичальника №б/н від 28.08.2012 року не встановлена процентна ставка. Не містять матеріали справи й належних доказів повідомлення відповідача про її розмір та зміну шляхом збільшення.
Крім того, позивачем не представлено доказів того, яка саме кредитна картка була видана відповідачу ОСОБА_1 , відповідно до наданого Витягу Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», то такий містить різне значення (величину) процентної ставки у залежності від виду кредитної картки «Універсальна», відтак посилання апелянта на те, що процентна ставка узгоджена сторонами, є необґрунтованим. Сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по процентах, пені, комісії та штрафах.
З огляду на наведене не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що відмовляючи у стягненні відсотків, суд порушив вимоги ст. 1048, 1054 ЦК України
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував позицію Верховного Суду, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, не заслуговують на увагу, оскільки у справі що розглядається, позивач на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами не надав суду належних доказів, яку саме кредитну картку ОСОБА_1 отримав та розмір процентної ставки за такою картою.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 заперечив у засіданні апеляційного суду щодо стягнення з нього відсотків за користування кредитними коштами.
Та обставина, що договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався не дають підстав для висновку про його згоду з умовами договору, які відповідач не підписував. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку з підстав, наведених вище, і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду в цій частині.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Тлумацького районного суду від 15 квітня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 липня 2020 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
                                                                       О.О. Томин