КИЇВСЬКИЙ   АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД
      
єдиний унікальний номер справи №752/10509/19
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6243/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                          У К Р А Ї Н И
 
            14 серпня  2020 року  Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                        судді-доповідача        -          Білич І.М.
                        суддів                          -          Лапчевська О.Ф., Немировська О.В                              
                        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді  Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М.,
у цивільній справі № 752/10509/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Печерський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
 
                                                в с т а н о в и л а:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів, які стягуються за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року у справі № 752/20152/16-ц за період з 11 жовтня 2018 року по 31 січня 2019 року у розмірі 75 379,26 грн.
Посилаючись на те, що вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили 03.08.2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 вересня 2017 року і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років. Постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві від 11 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження № 57411214 з примусового виконання виконавчого листа № 752/20152/16-ц, в межах якого звернуто стягнення на доходи боржника.
Зазначала, що сплата аліментів ОСОБА_2 розпочалася в примусовому порядку лише після відкриття виконавчого провадження, хоча, до цього, усвідомлюючи власний обов`язок з утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, відповідач в добровільному порядку такої матеріальної допомоги не надавав. Згідно довідки державного виконавця, станом на 11 жовтня 2018 року заборгованість за аліментами  склала 75 379,26 грн., тому позивач просила стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі, що відповідає загальній сумі заборгованості.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без задоволення.
 
Не погодившись з рішенням, позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та ненадання належної оцінки доводам позовної заяви, подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
 
ОСОБА_2 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив її залишити  апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін вказуючи при цьому на обґрунтованість та законність  судового рішення.
 
Відповідно  до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у  справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного  провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції  без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п.1 ч. 4ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Відтак, на підставі ч. 13 ст. 7  ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи. 
 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Так, судом при розгляді справи було встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року по справі № 752/20152/16-ц, з урахуванням виправлень внесених ухвалою від 17 вересня 2018 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 вересня 2017 року(дати звернення до суду з позовом) і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років. 
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року доповнено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року відомостями щодо негайного виконання в частині стягнення аліментів за один місяць. 
08 жовтня 2018 року на підставі рішення суду першої інстанції був виданий виконавчий лист № 752/20152/16-ц.
Постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві від 11жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження № 57411214, в межах якого звернуто стягнення на доходи боржника. 
Згідно довідки від 08 лютого 2019 року, виданої державним виконавцем, станом на 11жовтня 2018 року заборгованість зі сплати  аліментів становила 75 379,26 грн.,  станом на 31 січня 2019 року - 63 655,30 грн. 
18 березня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, у зв'язку з переглядом рішення про стягнення аліментів судом апеляційної інстанції. 
11 квітня 2019 року постановою Київського апеляційного суду рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року по справі № 752/20152/16-ц  залишене без змін.
17 квітня 2019 року вчинення виконавчих дій поновлено постановою державного виконавця.
 
Звертаючись до суду з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, ОСОБА_1 посилалася на ухилення відповідача від виконання в добровільному порядку обов`язків з утримання доньки.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності в діях відповідача винних дій, що спричинили заборгованість у сплаті аліментів за рішенням суду. Вказуючи, що підстава для виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина визначена існуванням у дітей потреби у матеріальній допомозі, а не їх віком (до 23 років) та навчанням. Сплата аліментів у виконавчому провадженні  здійснюється  відповідачем як особисто, так і  до постанов державного виконавця з урахуванням норм законодавства які перебувають за місцем його працевлаштування.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Так, згідно ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Із змісту вказаної норми права слідує, що підставою для стягнення пені за прострочення сплати аліментів є невиконання платником аліментів судового рішення або домовленості між батьками.
З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами була досягнута домовленість щодо порядку утримання дитини та сплати аліментів.
Таким чином,  єдиною підставою для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності, передбаченої ст. 196 СК України, в межах даної справи може бути неналежне виконання ним рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року по справі № 752/20152/16-ц.
 
За таких обставин, колегія  вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що підставою для стягнення пені є небажання ОСОБА_2 в добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання.
При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що право повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, на отримання аліментів не є безумовним та в силу положень ст.ст. 198-199 СК України виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, лише після встановлення судом в рішенні  від 03 липня 2018 року сукупності вказаних обставин, у ОСОБА_2 виник обов`язок зі сплати аліментів на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року було пред`явлене до виконання у жовтні 2018 року, постановою державного виконавця від 11 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження № 57411214.
Державним виконавцем у довідці 08 лютого 2019 року встановлено, що станом на 11 жовтня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів становила 75 379,26 грн.
 
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені, суду необхідно встановлювати правову природу походження заборгованості зі сплати аліментів.
У даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що вказаний розмір заборгованості виник не у зв`язку зі свідомим та тривалим ухиленням боржника від сплати аліментів, а у зв`язку з тим, що згідно положень ст. 191 СК України аліменти присуджуються з дати звернення до суду з позовом, а тому після ухвалення Голосіївським районним судом м. Києва рішення від 03 липня 2018 року у ОСОБА_2 автоматично виникла заборгованість за період з вересня 2017 року по липень 2018 року.
 
Судом встановлено, що з листопада 2018 року відповідач оскаржував рішення суду першої інстанції про стягнення з нього аліментів в апеляційному порядку.
При цьому, незважаючи на перегляд судового рішення апеляційним судом,  ОСОБА_2 здійснювалася сплата аліментів за рішенням Голосіївським районним судом м. Києва рішення від 03 липня 2018 року в межах виконавчого провадження №57411214.
Зокрема, згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України від 05 липня 2019 року вбачається, що починаючи з жовтня 2018 року, тобто з місяця, в якому відкрито виконавче провадження, із заробітної плати ОСОБА_2 здійснюються відрахування як на сплату аліментів в поточному періоді, так і на сплату заборгованості у виконавчому провадженні №57411214.
При цьому, погашення заборгованості здійснюється в розмірі 10% від суми отриманого доходу, оскільки з відповідача також стягуються поточні аліменти в розмірі по 20%(1/5 частина доходу) на утримання двох дітей, що в сумі в силу положень ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» складає граничний розмір відрахувань із заробітної плати - 50% щомісячно(а.с. 29).
Згідно листа начальника відділу Печерського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві від 11 вересня 2019 року вбачається, що боржник не ухиляється від виконання судового рішення, у жовтні 2018 року надав декларацію про доходи, та окрім відрахувань із заробітної плати добровільно сплачував кошти додатково. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сплата аліментів у виконавчому провадженні відбувається своєчасно, з дотриманням норм чинного законодавства в частині розмірів погашення заборгованості, а тому підстав для стягнення  з ОСОБА_2 пені  за прострочення сплати аліментів немає. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 в порядку ст. 187 СК України мав можливість подати заяву про відрахування з його заробітної плати суми, яка перевищуватиме 50% від її розміру, підлягають відхиленню, оскільки зазначена норма права передбачає право, а не обов`язок, платника аліментів на звернення з відповідною заявою за місцем роботи. Не використання відповідачем наданого йому законом права не може бути підставою для притягнення його до відповідальності, передбаченої ст. 196 СК України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що резолютивна частина судового рішення суперечить вимогам ЦПК, не заслуговує на увагу, оскільки зазначення в судовому рішенні про залишення позовної заяви без задоволення в повній мірі відповідає вимогам до резолютивної частини рішення суду, встановленим ст. 265 ЦПК України, оскільки за своєю суттю є висновком суду про відмову в позові.  
Колегія суддів, вважає, що інші доводи апеляційної скарги зводяться до аналізу загальних законодавчих ініціатив щодо стимулювання боржників виконувати обов`язки зі сплати аліментів, не стосуються предмету доказування по конкретній справі та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що  рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.     
 
Керуючись ст.ст. 7, 396, 374, 375, 381-384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає чинності з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
            Суддя-доповідач:
 
            Судді: