Дата документу 29.09.2020 Справа № 332/2584/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 332/2584/19
Провадження №22-ц/807/2525/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Марченко Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької міської ради на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 27 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права користування,- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, в якому з урахуванням уточнень просила про визнання права користування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач з 2012 року і по теперішній час постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 (до перейменування, на підставі рішення Запорізької міської ради № 11 від 19.02.2016 року - «Орджонікідзе») разом з чоловіком, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вказаного часу і до моменту смерті ОСОБА_3 , в 2018 році, позивач ОСОБА_1 постійно мешкала разом з чоловіком, в цьому житловому приміщенні, за час спільного проживання вони робили частковий поточний ремонт у квартирі, придбали побутову техніку та інші предмети домашнього вжитку, після його смерті вона продовжує постійно проживати і користується, як член сім`ї, житловим приміщенням, у вказаній квартирі, сплачує комунальні та інші витрати, дбає про неї та утримує її та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 ) був укладений з ОСОБА_3 згідно ордеру на житлове приміщення № 639, виданого 18.09.2012 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради на підставі рішення міськвиконкому № 139/6 від 26.04.2012 року. Чоловік позивачки ОСОБА_3 мав намір зареєструвати її у вказаному приміщенні, але не встиг цього зробити із-за раптової смерті. Зважаючи на вищенаведене, позивачка вважає, що набула право користування на вищевказане житлове приміщення. Тому просила суд, визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права користування – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Запорізька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити мотивувальну частину рішення суду шляхом виключення встановлених судом обставин, щодо проживання у спірній квартирі ОСОБА_4 зі своєю сім`єю. 
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_4 проживає в квартирі померлого ОСОБА_3 з жовтня 2018 року, тобто після смерті останнього, а встановлені судом обставини є такими, що не відповідають дійсності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, відповідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордеру № 639 на житлове приміщення серія № М від 18 вересня 2012 року, виданому виконавчим комітетом Запорізької міської ради ОСОБА_3 було надане право зайняття житлової площі у вигляді квартири АДРЕСА_1 , розміром 34,31 кв.м. Вказаний ордер було видано на підставі рішення міськвиконкому № 139/6 від 26.04.2012 року (а.с.3). 

Відповідно до ордеру № 639 від 18.09.2012 року на квартиру АДРЕСА_1 , вищезазначена квартира була виділена тільки гр. ОСОБА_3 без урахування членів його сім`ї, тобто його дружини гр. ОСОБА_1 .

Після отримання ордеру ОСОБА_3 вселився у надане йому житло та проживав у ньому.

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 17.01.2013 року, зазначено, що зареєстрований та постійно мешкає і має право на приватизацію житла наймач ОСОБА_3 (а.с.4)

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 видане Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, України 25.11.2006 року (а.с.45)

Будинок АДРЕСА_3 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38313353 від 06.12.2012 (а.с.31).

Управителем вищезазначеного будинку є Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради відповідно до рішення виконавчого комітету «Про призначення управителів багатоквартирних будинків м. Запоріжжя» від 01.09.2017 № 520 (а.с.32-34).

На час смерті ОСОБА_3 та до теперішнього часу в квартирі мешкає ОСОБА_5 із своєю родиною, а не ОСОБА_1 .

Також, було встановлено місце реєстрації гр. ОСОБА_1 , а саме, АДРЕСА_4 . На час обстеження квартири АДРЕСА_5 - а гр. ОСОБА_1 знаходилася вдома Зі слів сусіда квартири АДРЕСА_6 гр. ОСОБА_6 з`ясовано, що гр. ОСОБА_1 постійно мешкає за даною адресою тривалий час. (а.с. 36).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно гр. ОСОБА_1 належить однокімнатна квартира АДРЕСА_7 , яка була куплена нею за договором купівлі-продажу від 03.07.2012 року та двокімнатна квартира АДРЕСА_5 , яка була куплена нею за договором купівлі- продажу від 25.06.2012 року(а.с.38).

Згідно наданої інформації Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 30.08.2019 року, що за адресою: АДРЕСА_2 відсутні зареєстровані особи (а.с.39).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що під час судового розгляду постійне місце проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі за АДРЕСА_1 , з жовтня 2018 року не знайшло свого підтвердження. У спірній квартирі разом з ОСОБА_3 проживала і продовжує проживати ОСОБА_5 донька позивача із своєю сім`єю. Позивачка ОСОБА_1 зберігає за собою право користування іншими жилими приміщеннями та в спірній квартирі не проживає, тому вимоги щодо визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню через недоведеність.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.4 ст.265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються зокрема фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так відповідно до оскаржуваного судового рішення зазначено, що представник відповідача у відзиві на уточнену позовну заяву зазначив, що у зв`язку із зверненням до суду гр. ОСОБА_1 із позовною заявою про визнання права користування та з метою перевірки фактів вказаних в позовній заяві, було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 , за результатами якого було складено акт - у якому зазначено, що на момент обстеження вдома нікого не було. Була опитана сусідка з квартири АДРЕСА_8 - ОСОБА_7 , сусід квартири АДРЕСА_9 - ОСОБА_8 , які пояснили, що гр. ОСОБА_1 мешкала разом із своїм чоловіком за вищевказаною адресою до смерті чоловіка, а саме, до жовтня 2018 року. Після смерті чоловіка гр. ОСОБА_1 за даною адресою не мешкає. Зі слів сусідів позивачка мешкає за іншою адресою, в квартирі проживає її дочка ОСОБА_5 (мешкає із своїм чоловіком та дитиною) (а.с.35).

Враховуючи вказаний акт обстеження, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час смерті ОСОБА_3 та до теперішнього часу в квартирі мешкає ОСОБА_5 із своєю родиною, а не ОСОБА_1 .

Між тим, зазначений доказ доводить лише відсутність у спірному приміщенні мешканців на час обстеження, і за відсутності інших належних та допустимих доказів не має підстав для висновків, щодо проживання в спірному приміщенні осіб, які не є стороною у справі. Необхідно також врахувати ту обставину, що вказані висновки можуть мати преюдиційне значенні при розгляді іншої справи, а за доводами міської ради саме ОСОБА_5 подала позов до суду про визнання права користування тим же нерухомим майном.

Враховуючи наведене, вимоги апеляційної скарги є законними та обґрунтованими, і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги з позивача на користь скаржника підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року у цій справі змінити та виключити з мотивувальної частини рішення наступні встановлені обставини:

-«Таким чином, судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_3 та до теперішнього часу в квартирі мешкає ОСОБА_5 із своєю родиною, а не ОСОБА_1 »
-«У спірній квартирі разом з ОСОБА_3 проживала і продовжує проживати ОСОБА_5 донька позивача із своєю сім`єю.»

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 30 вересня 2020 року.

Судді:                                                                        С. В. Кухар
                                                                       
О. В. Крилова

О. З. Поляков