Постанова
іменем України 
24 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 718/2675/17
провадження № 51-36км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області 
від 11 липня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду 
від 30 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017260110000678, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості, 
 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК). 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
 
За вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області 
від 11 липня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 263 КК – до позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Постановлено зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк перебування його під вартою з 07 листопада по 17 листопада 2017 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 
11 місяців 19 днів. 
За вироком установлено, що 07 листопада 2017 року близько 15:00 ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 проникли у квартиру ОСОБА_9 на АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали її майно на суму 94 275 грн.
Цього ж дня близько 16:00 працівниками поліції був зупинений автомобіль ВАЗ-21099 д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 , та у зв`язку з безпосереднім переслідуванням цього транспортного засобу за підозрою у вчиненні крадіжки останнього було затримано в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Під час огляду зазначеного автомобіля на місці затримання 
ОСОБА_7 було виявлено та вилучено 20 патронів калібру 7,62 мм, 
12 патронів калібру 9 мм, 2 патрони до малокаліберної зброї та гранату до підствольного гранатомета ВОГ-25 П, які згідно з даними висновків експертів є бойовими припасами.  
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 30 вересня 2019 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни. 
Зазначеним вироком також засуджено ОСОБА_8 , щодо якого судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_6 порушує питання про скасування постановлених щодо 
ОСОБА_7 судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновки суду не відповідають  фактичним обставинами кримінального провадження, у справі допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому захисник посилається на те, що: судом не взято до уваги показання ОСОБА_7 про невиявлення жодних речей, які б вказували на його причетність до крадіжки; перелік викраденого майна, наведений у вироку, не відповідає переліку, зазначеному потерпілими в судовому засіданні; у справі не проведено експертизу для визначення розміру матеріальних збитків, а вартість викраденого майна встановлена лише зі слів потерпілої; протокол огляду місця події від 07 листопада 2017 року, об`єктом якого був автомобіль ВАЗ-21099, висновки експертів № 1911-К та № 23-В та речові докази, поміщені у сейф пакети № 4102563 та № 3989204, є недопустимими доказами. Отже, на думку захисника, відсутні достатні докази вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів. 
Також захисник посилається на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК і за своїм видом є явно несправедливим через суворість. Стверджує, що дані про особу засудженого давали судовим інстанціям підстави застосувати до нього при призначенні покарання правила ст. 75 КК.
Стверджує, що апеляційна інстанція на зазначені порушення увагу не звернула, не перевірила та не надала вичерпних відповідей на доводи сторони захисту. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
 
Позиції учасників судового провадження
 
         Захисник засудженого ОСОБА_7 – адвокат  ОСОБА_6 у режимі відеоконференції підтримала доводи касаційної скарги, просила скасувати постановлені у справі судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
         Прокурор вважала, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а судові рішення щодо ОСОБА_7 мають бути залишені без зміни.  
 
Мотиви Суду
 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому за правилами ч. 1 зазначеної норми суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на наведені вимоги закону не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Отже, переглядаючи судові рішення, касаційний суд виходить із установлених судовими інстанціями фактичних обставин справи.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо
ОСОБА_7 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і дотримання вимог кримінального процесуального закону Суд вважає, що суд першої інстанції (з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд) відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.
Такими доказами є, зокрема: показання потерпілих ОСОБА_9 та 
ОСОБА_10 щодо обставин вчиненого стосовно них злочину, у тому числі й щодо переліку викраденого з їх квартири майна; дані протоколів затримання та огляду місця події (у тому числі автомобіля ВАЗ-21099, д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 ), з яких видно, що в ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , затриманих безпосередньо після вчинення злочину, було виявлено та вилучено викрадене в потерпілих майно; дані висновків експертиз, з яких вбачається, що вилучені під час огляду автомобіля ВАЗ-21099 патрони та граната є боєприпасами; інші докази, яким суд дав належну оцінку.
Доводи захисника в касаційній скарзі про те, що протокол огляду місця події, об`єктом якого був автомобіль ВАЗ-21099, д.н. НОМЕР_1 , висновки балістичної експертизи № 1911-К та вибухотехнічної експертизи № 23-В, а також речові докази до них – сейф-пакети є недопустимими доказами, були предметом ретельної перевірки як суду першої, так і апеляційної інстанцій і як такі, що не знайшли свого підтвердження, обґрунтовано визнані безпідставними.
За правилами ч. 1 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Як видно з матеріалів справи, у зв`язку із безпосереднім переслідуванням  автомобіля ВАЗ-21099, д.н. НОМЕР_1 , за підозрою у вчиненні крадіжки, працівниками поліції був зупинений заначений транспортний засіб, за кермом якого був ОСОБА_7 , та проведений огляд, під час якого в автомобілі було виявлено та вилучено, зокрема, патрони та гранату. За результатами цієї слідчої дії був складений відповідний протокол, вилучені предмети надіслані на експертне дослідження та визнані речовими доказами.
 
За наслідками перевірки судові інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що органи досудового розслідування діяли в межах наданих їм повноважень, а протокол огляду місця події (автомобіля ВАЗ-21099, д.н. НОМЕР_1 ) та похідні від нього – висновки експертиз № 1911-К та № 23-В, а також речові докази відповідають вимогам статей 85, 86 КПК щодо їх належності та допустимості як доказів, яким надано оцінку відповідно до ст. 94 КПК у сукупності та взаємозв`язку з іншими зібраними у справі доказами.
У касаційній скарзі захисник посилається на те, що у справі не проведено експертизу для визначення розміру матеріальних збитків, а вартість викраденого майна встановлена лише зі слів потерпілої.
Як видно з матеріалів справи, сторона захисту не заявляла клопотань про проведення такої експертизи та не оспорювала розміру заподіяної матеріальної шкоди. Цивільний позов потерпілими не заявлявся. Крім того, ОСОБА_7 не інкримінувалася кваліфікуюча ознака ч. 3 ст. 185 КК – завдання значної шкоди. 
Таким чином, непроведення у даному випадку експертизи не вплинуло на постановлення законного й обґрунтованого судового рішення.  
Таке рішення колегії суддів узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному в постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18.
З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 та ч. 1 ст. 263 КК кваліфіковані правильно.
Що стосується призначеного покарання засудженому ОСОБА_7 , то колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до вимог ст. 50 КК метою покарання є виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкціях частин статей Особливої частини КК, які передбачають відповідальність за вчинені злочини, відповідно до положень Загальної частини КК, із урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного та усіх обставин справи. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд, зокрема, урахував, що засуджений вчинив тяжкі злочини, проте раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується, обтяжуючі покарання обставини відсутні. З огляду на наведене ОСОБА_7 призначене мінімальне покарання за вчинені злочини, а при визначенні остаточного  покарання за їх сукупністю на підставі ст. 70 КК застосовано принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що порівняно з іншими (принцип повного чи часткового складання) є більш м`яким.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом і розміром відповідає вимогам статей 50, 65 КК. 
За правилами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Судовими інстанціями не встановлено обставин, за яких можливе звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням. 
Не вбачає підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК і колегія суддів.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу за апеляційною скаргою сторони захисту із дотриманням вимог статей 404, 405 КПК у межах апеляційної скарги. 
Як убачається з ухвали від 30 вересня 2019 року, апеляційний суд надав вичерпні відповіді на всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, та обґрунтовано залишив її без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК, немає підстав.
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті. Таких порушень у кримінальній справі щодо ОСОБА_7 . Суд не встановив.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає постановлені у справі судові рішення законними й обґрунтованими, а викладені в касаційній скарзі доводи захисника висновків судових інстанцій не спростовують. Отже, її касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області 
від 11 липня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду 
від 30 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого – адвоката   ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                   ОСОБА_3