У Х В А Л А
Іменем України
 
10 липня 2020 року                                                                      
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
ВирокомДніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від        02 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За цим вироком засуджено також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, ОСОБА_8 - за ч.3 ст.185,ч.2 ст.289 КК України. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - залишено без зміни.
Як установлено судами, 27 липня 2017 року приблизно о 00:30 ОСОБА_8 ,   ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які знаходилися поблизу в`їзду до садового товариства «Рубін», розташованого на території смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області на пропозицію ОСОБА_8 вступивши між собою у злочинну змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, направилися до будинку АДРЕСА_1 , та впевнившись у тому, що за їх діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_8 , вчиняючи злочин повторно, разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , за допомогою невстановленого органом досудового розслідування предмета, пошкодили запірні пристрої одного з вікон вказаного будинку, через яке незаконно проникли всередину будинку, звідки діючи умисно, за попередньою змовою у групі з ОСОБА_6 , який у цей час спостерігав за навколишньою обстановкою, з корисливих мотивів, таємно викрали належне ОСОБА_10 майно на загальну суму 8072,98 грн.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про зміну вказаних судових рішень засудженому ОСОБА_5 у частині призначення покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання  ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через його суворість.
 
На обґрунтування своїх доводів щодоневідповідності призначеного покарання  ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого                      ОСОБА_5 захисник стверджує, що суди не врахували:
-повне визнання засудженим своєї вини у вчиненні злочину;
-щире каяття та позитивну характеристику засудженого;
-добровільне повернення частини викраденого майна та відшкодування завданого потерпілому збитку як обставину, яка пом`якшує покарання, 
-відсутність тяжких наслідків;
-особу винного та можливість виправлення його без відбування покарання відповідно до вимог ст.75 КК України.
 
Мотиви Суду
 
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі                      п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Вказані судові рішення іншими засудженими в касаційному порядку не оскаржуються.
Твердження захисника в касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з неврахуванням судом ряду обставинта призначення покарання, яке є явно несправедливим через суворість не відповідають дійсності.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Так, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 місцевим судом враховано те, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до  положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; особу винного, який раніше не судимий, не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває,думку потерпілого та позицію прокурора щодо виду і міри покарання, 
Обставиною, яка пом`якшує покарання визнано наявність на утриманні малолітньої дитини, та встановлено відсутність обставин, що обтяжують покарання. 
Доводи захисника про неврахування судами того, що засуджений повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, а також добровільно повернув частину викраденого майна та відшкодував завдані потерпілому збитки як обставини, які пом`якшують покарання є неспроможними.
Окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, щире каяття передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Однак, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, засуджений вчинив умисний тяжкий злочин проти власності, в якому не розкаявся, а також добровільно не відшкодував потерпілому шкоду, що свідчить про неможливість визнати його каяття щирим та врахувати як обставину, яка пом`якшує покарання, в розумінні пункту 2 ч.1 ст. 66 КК України.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності та справедливості, обраний судом захід примусу є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Підстави для застосування положень ст.75 КК України відсутні.
Суд апеляційної інстанції перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам її касаційної скарги та дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання дотримав вимог ст. ст. 50, 65 КК України, навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими Суд погоджується.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність у зв`язкуз невідповідністю призначеного покарання  ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через його суворість, є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України,а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України Суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від                   02 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                               ОСОБА_3