Справа № 345/5388/19 
Провадження № 22-ц/4808/505/20 
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Турів О.М.
з участю                  ОСОБА_1 її представника адвоката Сливінського О.А.
представника ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» Сенів О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги з газопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Якиміва Р.В. в м. Калуші,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги з газопостачання. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» з постачання природного газу на підставі Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2496 та Типового договору на постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2500. Товариство з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» здійснює свою діяльність з постанчання газу з липня 2015 року для всіх споживачів у Івано-Франківській області. ТзОВ «Івано-Франківськгаззбут» як постальчаник виконав свої зобов`язання в частині безперебійного постачання газу, проте відповідач ОСОБА_1 в частині проведення повного розрахунку за надані послуги не виконала та не розрахувалася вчасно і в повному обсязі за надані їй послуги з газопостачання. У зв`язку з чим, з квітня 2016 року по січень 2019 року виникла заборгованість по оплаті за спожитий газ у розмірі 5903,562 грн, яку просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Івано-Франківськгаззбут», а також 1920,10 грн сплаченого судового збору. 
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаззбут» 5903,52 грн. заборгованості за спожитий природний газ, в також 1921,00 грн сплаченого судового збору. 
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи. Зокрема, апелянт вказує на те, що ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» встановив  фактично тариф з 2015 року 3,600 грн за 1000 куб/м газу, а позивач здійснив перерахунок по ціні підприємців 7, 188 грн, також обов`язкова частка сплачувала повністю, яка з липня 2015 року по квітень 2018 року становила 1781, 59 гривень, а вона сплатила 1789, 50 грн, тобто більшу суму, ніж надано їй згідно субсидії на газопостачання; позивач вимагає оплатити 290 куб.м без врахування наданої їй субсидії. Управління соціального захисту населення Калуської міської ради відправляли надану їй субсидію не на її особовий рахунок, а на інші особові рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . Таким чином, була позбавлена субсидії, що спричинило борг. Вказує, що справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без надання їй доказів та поясненнь, не прийняв до уваги заяву про залучення третьої особи у справі - Управління соціального захисту населення Калуської міської ради.
21 квітня 2020 року директор ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду є об`єктивним, обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права та відповідає вимогам чинного законодавства.
Згідно довідки фінансового стану по особовому рахунку відповідача станном на 01 квітня 2016 року була переплата в сумі 1261, 14 гривень. Починаючи з квітня 2016 року заборгованість на кінець кожного розрахункового місяця була перехідною. У період з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2018 року проводилась оплата за надані послуги та зарахування коштів відділом субсидій, тому у цей період заборгованість була «плавачою». За період з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2018 року нараховано до сплати 12 301, 08 грн, оплачено відповідачем 1278, 40 грн та відшкодовано відділом субсидій 9 342, 32 грн. На 01 квітня 2018 року заборгованість склала 419, 22 грн. У квітні на особовий рахунок НОМЕР_3 було зараховано відділом субсидій 353, 54 грн та проведено оплату самим відповідачем в сумі 67 грн, в результаті чого заборгованість в розмірі 419, 22 грн погашено повністю у квітні 2018 року. Починаючи з квітня 2018 року заборгованість по особовому рахунку накопичується. За період з квітня 2018 року та на дату подання позову проведено нарахування за надані послуги з постачання газу в розмірі 6020, 43 грн. Відповідачем по справі сплачено 115, 48 грн. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити цю скаргу.
Пердставник Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.
Відповідно до ч. 1ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Івано-Франківськгаз збут», суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідачки утворилася у квітні 2016 року. У період з квітня 2016 року до квітень 2018 року відповідачка проводилая оплату власними коштами та проводилося зарахування коштів відділом субсидії. У зазначений період заборгованість була перехідною. Станом на 01.04.2018 року заборгованість за надані послуги з постачання газу склала 419, 22 грн. У квітні по абонентському рахунку № НОМЕР_3 було зараховано відділом субсидії 535,65 грн. та проведено оплату відповідачкою в розмірі 67,00 грн , в результаті чого заборгованість в розмірі 419,22 грн була погашена та на рахунку утворилася переплата 1,43 грн. Починаючи з квітня 2018 року заборгованість по абонентському рахунку накопичується. За період з квітня 2018 року та на дату подання позову, а саме 17.12.2019 р. ТОВ «ІВАНО-ФРАНКІВСЬКГАЗ ЗБУТ» проведено нарахування за надані послуги з постачання газу в розмірі 6020,43 грн. Відповідачкою сплачено - 115,48 грн ( травень 2018 -57,74 грн, липень 2018- 57,74 грн). Таким чином, заборгованість відповідачки на дату подання позову, а саме 17.12.2019 р. склала - 5903,52 грн ( нарахування 6020,43 грн - часткову оплату -115,48 грн - переплата станом на квітень 2018 року - 1,43 грн).
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно встановлених судом обставин справ, правовідносини сторін регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно із пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Крім того, статтями 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції закону 2004 р., визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком виконавця є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.
Аналогічні права та обов`язки визначені у статті 7 закону, редакція якого діє з 10 грудня 2017 року.
Судом встановлено, що з 01 липня 2015 року ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» є постачальником природного газу для всіх категорій споживачів у Івано-Франківській області.
Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та абонентом по споживанню природного газу позивача з особовим рахунком № НОМЕР_3 .
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Відповідно до пункту 2.1 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором.
Пунктом 1.3 Типового договору визначено, що цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 ЦК України на невизначений строк шляхом приєднання споживача до умов договору, зокрема, щодо постачальника, на якого в установленому чинним законодавством порядку покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам - факт споживання природного газу відповідно до вимог Правил постачання та за умови, що у споживача відсутній інший діючий постачальник.
Згідно з пунктом 2 Розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2496 (далі - Правила) постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.
Для забезпечення приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, постачальник надcилає кожному побутовому споживачу заяву -приєднання до умов договору постачання природного газу за відповідною формою. За відсутності зауважень до персоніфікованих даних у заяві-приєднання та її змісту побутовий споживач зобов`язаний підписати заяву-приєднання та повернути один примірник постачальнику. Якщо споживач не повернув постачальнику заяву-приєднання, фактом згоди споживача щодо приєднання умов договору є сплачений позивачем рахунок (квитанція) за поставлений природний газ.
Судом встановлено, що після опублікування Типового договору позивач здійснювала фактичне споживання природного газу та частково оплачувала кошти за спожитий газ.
Згідно п. 16 Правил у разі отримання адресної субсидії або іншого виду державної соціальної допомоги побутовий споживач вносить плату за надані послуги з газопостачання в установленому порядку.
За змістом пункту 108 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 громадяни, яким призначено житлову субсидію, зобов`язані щомісяця сплачувати вартість фактично спожитої послуги з урахуванням суми житлової субсидії, перерахованої управителям, об`єднанням, виконавцям комунальних послуг або виплаченої їм готівкою.
Порядок збирання, систематизації і зберігання загальних відомостей про пільговика та забезпечення автоматизованого використання даної інформації для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги врегульовано у постанові Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» із змінами і доповненнями.
Пунктом 2 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, як мають право на пільги, передбачено, що до Реєстру включається така інформація: загальні відомості про пільговика (прізвище, ім`я та по батькові, число, місяць, рік народження, адреса, склад сім`ї), реквізити паспорта та документа, що підтверджує право на пільги, а також категорія пільговика, перелік пільг, на які він має право, інформація про те, якими пільгами він реально користується.
У пункті 4.8 Договору вказано, що у разі отримання субсидії та/або пільг з оплати природного газу Споживач вносить плату за цим Договором в установленому законодавством порядку, але за умови, що Постачальник є суб`єктом, на якого в установленому законодавством порядку покладені спеціальні обов`язки.
Згідно відповіді директора ТОВ «Івано-Франківськаззбут» від 05 квітня 2017 року та ксерокопій повідомлень про надання субсидії споживач ОСОБА_1 користувалася адресною безготівковою субсидією для відшкодування витрат на оплату послуг газопостачання на період з жовтня 2015 року по березень 2016 року, з квітня 2016 року по березень 2017 року, з травня 2017 року по квітень 2018 року включно (а.с. 60- 63).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки відповідно до фінансового стану по особовому рахунку НОМЕР_3 про сплату ОСОБА_1 за спожитий природній газ на 01 квітня 2018 року борг за спожитий природній газ становив 419, 22 грн. У квітні на особовий рахунок НОМЕР_3 було зараховано відділом субсидій 353, 65 грн та відповідачка оплатила самостійно 67 грн, в результаті чого заборгованість в розмірі 419, 22 грн погашено повністю у квітні 2018 року. 
З травня 2018 року по грудень 2019 року адресна субсидії на сплату природного газу не перераховувалась та таких даних у матеріалах справи немає.
У травні та липні 2018 року відповідачка самостійно сплатила по 57, 74 гривні. Починаючи з квітня 2018 року відповідачка заборгованість не сплачує та зарахування субсидії не проводиться, відповідно заборгованість по особовому рахунку накопичується. 
Судом встановлено, за період з квітня 2018 року та на дату подання позову проведено нарахування за надані послуги з постачання газу в розмірі 6020, 43 грн, а відповідачкою сплачено 115, 48 грн (за травень 2018 року -57, 74 грн, липень 2018 року - 57, 74 гривень), розмір заборгованості за спожитий газ в розмірі 5903, 52 гривень є обґрунтованим.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість за спожитий газ у відповідачки виникла через ненадання їй субсидії, оскільки позивач немає жодних відносин до надавача таких субсидій.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та   у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову в даній справі становить 5903, 52 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 грн*100=210 200 грн).
Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити  без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складений 15 липня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський