ПОСТАНОВА
Іменем України

11 серпня 2020 року   
м.Київ
справа №480/906/19
адміністративне провадження №К/9901/29850/19
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд): 
судді-доповідача Уханенка С.А.,
суддів: Кашпур О.В.,  Радишевської О.Р., 
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області про стягнення заборгованості, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Павлічек В.О. та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року, ухвалену у складі головуючого судді Бартош Н.С., суддів Григорова А.М., Подобайло З.Г.
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1. У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, в якому просив:
-стягнути з відповідача на його користь недоплачену заробітну плату за 2014-2016 роки в сумі 335 733,24 грн. з проведенням відповідної індексації, середньомісячний заробіток за період з 22.12.2016 р. по день прийняття рішення (37 412,43 грн. помножити на кількість місяців до дня прийняття рішення) за затримку розрахунку при звільненні та 778 888,48 грн. вихідної допомоги.
2. На обґрунтування позову зазначає про неправомірність виплати суддівської винагороди у період з 01.01.2014 по 21.12.2016 відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015, які Рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 р. № 11-р/2018 визнані неконституційними.
Також вказує про наявність на день його звільнення невиконаного відповідачем рішення суду про стягнення щомісячного грошового забезпечення за період 2005 року. 
ІІ. Встановлені судами обставини справи
3. Позивач працював суддею Конотопського міськрайонного суду з 1993 року та був звільнений у відставку 21.12.2016 року.
4. Відповідно до розрахункових листів та штатних розписів, у період з 2014 року по 2016 року позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата у розмірі 7 та 10 мінімальних заробітних плат.
5. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України, яким відновлено положення закону, згідно якими оклад судді місцевого суду повинен був виплачуватися з 01.01.2014 р. в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2015 р. в розмірі 15 мінімальних заробітних плат позивач звернувся до суд з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
6. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
7. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про виплату відповідачем у період 2014-2016 року грошового забезпечення позивачу у відповідності до норм чинних на той час приписів частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, які втратили чинність з прийняттям, 4 грудня 2018 року, Рішення Конституційного суду України, а тому нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного Рішення повинно здійснюватися з 4 грудня 2018 року. 
IV. Провадження в суді касаційної інстанції, вимоги касаційної скарги і аргументи сторін
8. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення і задовольнити позовні вимоги. 
9. На обґрунтування касаційної скарги позивач, посилаючись на приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) зазначає, що при його звільненні відповідач не розрахувався з ним по заробітній платі за період роботи червень-грудень 2005 року, про що мається рішення суду, яке відповідачем не виконане, а тому ця вимога не є похідною від вимоги про стягнення заробітку за 2014-2016 роки.
Щодо вимог про стягнення заробітку за 2014-2016 роки вказує на прийняття рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 р. № 11-р/2018.
V. Джерела права й акти їхнього застосування. Позиція Верховного суду
10. Касаційний суд здійснює перегляд оскаржуваних рішень на відповідність законодавству, яке було чинним на час прийняття судами цих рішень.
11. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
12. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
13. Відповідно до чинної до 31 грудня 2014 року частини першої статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
14. За приписами частин другої, третьої статті 129 цього ж Закону суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:
1) вислугу років;
2) перебування на адміністративній посаді в суді;
3) науковий ступінь;
4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:
з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат (Законом України від "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N 716-VII від 19.12.2013 (набрав чинності з 1 січня 2014 року) абзац п`ятий частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключено);
з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
15. Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року N 76-VIII (набрав чинності з 1 січня 2015 року) в абзаці першому частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" цифри "15" замінено цифрами "10" та виключено абзац шостий (пп.1 п. 36).
16. Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року N 76-VIII встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).
17. Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» N 192-VIII від 12.02.2015 (набрав чинності з 28 березня 2015 року), Закон України "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції:
18. В частині третій статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції з 28 березня 2015 року посадовий оклад судді місцевого суду встановлено в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Наведене положення є чинним для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання (пункт 23 розділу ХII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402).
19. За наведеного правового регулювання, беручи до уваги, що позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання, що у період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року суддівська винагорода повинна була нараховуватись і виплачуватись позивачу відповідно до приписів Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів", частиною третьою статті 133 якого обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
20. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" було установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень.
21. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" було установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.
22. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" було установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
23. Таким чином, у період 2014-2016 року посадовий оклад судді місцевого суду нараховувалася та виплачувалася відповідно до норм вказаних приписів чинного на той час законодавства.
24. При цьому підставою для подання позову позивачем визначено прийняття рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, яким, з-поміж іншого, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII. 
25. Щодо прийнятого рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року, Суд зауважує на такому.
26. Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
27. Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).
28. Таким чином, у випадку, що розглядається, рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 не може бути застосовано до спірних правовідносин, що вже відбулись, а підлягає застосуванню з 4 грудня 2018 року.
29. Відтак, висновок судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суддівської винагороди 2014-2016 роки є правильним.
30. З огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суддівської винагороди 2014-2016 роки не підлягають задоволенню і інші вимоги, які є похідними.
31. Щодо доводу касаційної скарги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині не виплати заборгованості за червень-грудень 2005 року, Суд зазначає про його безпідставність з огляду на наступне.
32. Як вказує позивач, вказана заборгованість встановлена судовим рішенням, невиконання якого позивач вважає підставою для стягнення середнього заробітку відповідно до приписів статей 116, 117 КЗпП України.
33. Водночас, таке твердження позивача є помилковим, оскільки спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, притягнення до відповідальності за невиконання якого та відшкодування шкоди здійснюється у іншому передбаченому чинним законодавством порядку.
34. Доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи Судом, є аналогічними доводам викладеним в позові та апеляційній скарзі, не спростовують висновків судів і зводяться до переоцінки встановлених судами першої й апеляційної інстанцій фактичних обставин справи.
35. За таких обставин, Суд, на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи та наявних у ній доказів, дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам процесуального закону, є законним та обґрунтованими, а тому підстави для їх скасування чи зміни відсутні.
36. На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
37. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
38. Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
39. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
40. Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Судді	С.А. Уханенко О.В. Кашпур   О.Р. Радишевська