ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5609/20 Справа № 204/8306/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
 
за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном.
       В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що згідно з рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року автомобіль марки «Renault Clio Symbol», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , визнано об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, визнано право власності відповідача на 1/2 частку автомобіля.
       Рішення набрало законної сили 27 серпня 2019 року. 
       Проте, відповідачка не дає можливості позивачу користуватися автомобілем і використовує його виключно у своїх інтересах. Пропозиції позивача встановити порядок користування автомобілем, відповідач ігнорує.
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд встановити порядок користування спільним автомобілем марки «Renault Clio Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом його користування кожним по черзі терміном 30 днів та стягнути з відповідача судові витрати (а.с.2-4).
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном – задоволено.
       Встановлено порядок користування спільним автомобілем марки «Renault Clio Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом його користування кожним по черзі терміном 30 днів.
       Вирішено питання щодо судового збору (а.с.58-60).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. 
Зазначає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а суд першої інстанції ухвалив рішення, яке не направлено на набуття реальних правових наслідків, оскільки позивач не має право управляти транспортом засобом без документів про його реєстрацію. 
Вважає, що оскільки позивач не зареєстрував своє право, він не є власником спірного майна (а.с.65-68).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач 03 вересня 2004 року уклали шлюб, який 17 листопада 2015 року було розірвано (а.с.7).
       02 жовтня 2006 року в період шлюбу відповідач придбала автомобіль Renault Clio Symbol, ідентифікаційний номер ( НОМЕР_4 ) транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.7 зворот).
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 27 серпня 2019 року, визнано автомобіль марки та моделі Renault Clio Symbol, ідентифікаційний номер ( НОМЕР_4 ) транспортного засобу НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля марки та моделі Renault Clio Symbol, ідентифікаційний номер ( НОМЕР_4 ) транспортного засобу НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля марки та моделі Renault Clio Symbol, ідентифікаційний номер ( НОМЕР_4 ) транспортного засобу НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.5-9, 10-12).
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доцільності встановити порядок користування спірним автомобілем сторонами по черзі, оскільки рухоме майно у вигляді легкового автомобіля є спільної власності, співвласниками якого є позивач та відповідач.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В частині 1 статті 356 ЦК України викладено поняття спільної часткової власності, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Згідно зі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Підставою негаторного позову слугують факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей по користуванню та розпорядженню своїм майном.
Як видно із заперечення ОСОБА_1 на позовну заяву, в ній нею вказано на те, що позивач не зареєстрував своє право, він не є власником спірного майна, тому його вимоги не підлягають до задоволення. Також, вказує на те, що у позивача в управлінні та володінні мається інший автомобіль, а вона позбавляється можливості користуватися транспортним засобом, який використовується нею постійно у підприємницькій діяльності. 
Відповідачем не заперечував той факт, що наразі ним одноосібно використовується транспортний засіб, а іншим особам права на керування ним вона не бажає надавати, зважаючи на те, що вона є власником спірного майна. 
Таким чином у добровільному порядку, порядок користування автомобілем сторонами не визначений і відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні ним, які він мотивує відсутністю в останнього права власності на нього.
Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
Судді: