П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
08 вересня 2020 року                                                                      м. Київ
 
справа № 372/3049/18
 
провадження № 22-ц/824/7488/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 
 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 
 
треті особи з самостійними вимогами - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року у складі судді Зінченка О.М., повний текст складений 17.02.2020 року,
 
в с т а н о в и в:
 
 У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 червня 1981 року між ОСОБА_1 та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилися діти - ОСОБА_4 , 1981 року народження, та ОСОБА_3 , 1986 року народження. Під час перебування у шлюбі сторонами була приватизована трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , в якій родина проживала до 1996 року. 26 листопада 1996 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 562 ОСОБА_1 , позивачу по справі, було надано дозвіл на продаж даної квартири, в зв`язку з придбанням житлового будинку АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу житлового будинку був оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 та з часу придбання будинку сторони, всією родиною, зареєструвалися в ньому та постійно проживали.               15 березня 2000 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, однак після розірвання шлюбу сторони продовжували далі проживати спільно в будинку за місцем реєстрації. 
На початку 2018 року відповідач замінила замки в вхідних дверях будинку, почала створювати позивачу перешкоди в користуванні даним будинком. 
ОСОБА_1 зазначає, що на даний час відповідач не дає йому ключі від будинку, вказує, що він не має права на нього та залишає його без житла, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. 
15 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , про захист прав власності шляхом зобов`язання останнього усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядженням особистим майном. 
Обґрунтовуючи зустрічний позов зазначила, що, 06 червня 1981 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого в них народилось двоє синів. До кінця 1996 року вся родина проживала в квартирі за адресою АДРЕСА_3 . Однак, в подальшому було прийнято рішення про продаж цієї квартири та придбання приватного будинку. 25 грудня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітніх синів, було придбано за грошові кошти у ОСОБА_1 який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_5 , житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 вказує, що в момент підписання зазначеного договору відповідач отримав від неї грошові кошти за вказаний будинок. В подальшому в будинку були зареєстровані всі члени родини. Однак спільне життя з відповідачем не склалось та рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 березня 2000 року шлюб між сторонами було  розірвано. Сторонами було домовлено про поділ подружнього майна за яким ОСОБА_1 передано у власність рухоме майно, а саме автомобілі, автобус та теплохід «Ракета - 191» які придбані родиною в період перебування в шлюбі, а відповідачу за згодою позивача надано нерухоме майно - вказаний житловий будинок.
ОСОБА_2 зазначає, що відповідач ОСОБА_1 , скориставшись її правовою малограмотністю, вчиняє дії по заволодінню її майном, а тому вона звернулась до суду з відповідним позовом про захист права власності.   
Ухвалою обухівського районного суду Київської області від 28 лютого 2019 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю та об`єднано його в одне провадження з позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.
14 травня 2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області залучено в якості третіх осіб з самостійними вимогами по даній цивільній справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Прийнято до розгляду позовні заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю. 
В обґрунтування заявлених вимог треті особи зазначили, що вони є синами сторін по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , разом з батьками до листопада 1996 року проживали в приватизованій квартирі яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира належала їм відповідно до Свідоцтва про приватизацію у рівних частинах. На підставі рішення Виконавчого комітету Обухівського міської ради їх батьки продали вказану квартиру. За виручені кошти в 1996 році мати придбала у батька ОСОБА_1 житловий будинок в АДРЕСА_2 . Відповідно до рішення Обухівського районного суду від 15 березня 2000 року шлюб між батьками третіх осіб було розірвано. Батьками було досягнуто згоди про розподіл майна, відтак все рухоме майно передано у власність ОСОБА_1 , а нерухоме майно - спірний житловий будинок залишився у власності їх матери, ОСОБА_2 . Відтак просять суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на ј частину спірного будинку. 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано право спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
В задоволенні позовів третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , задовольнити зустрічний позов, а також позовні вимоги третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що судом не в повній мірі досліджені докази та не вірно встановлені обставини, які мають значення для справи.
Так, встановлений судом факт продажу сторонами квартири, якою володіло подружжя, не відповідає дійсності. На думку апелянта, рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради № 562 від 26 листопада 1996 року, не є достатнім та допустимим доказом для встановлення самого факту продажу спільного майна, оскільки зазначений доказ надавав ОСОБА_1 лише дозвіл на продаж приватизованої квартири.
Крім того, скаржник зазначає, що в оскаржуваному рішенні не надано оцінку показанням свідка ОСОБА_6 про надання їй у борг грошових коштів у розмірі   6 500 дол. США саме на придбання спірного житлового будинку.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що укладення договору купівлі-продажу підтверджується копією договору, довідкою КП Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» № 148 від 25 лютого 2019 року та інформацією з державного реєстру речових прав.
В судовому  засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2   підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Представник  ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги просив відмовити з підстав, викладених у відзиві.
Треті особи з самостійними вимогами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,  будучи належним чином повідомлені про розгляд справи, зокрема ОСОБА_3 телефонограмою та через своїх батьків, сторін у справі, які також, як і треті особи, зареєстровані за одним і тим же місцем проживання у АДРЕСА_2 , проте до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає що скарга  не підлягає задоволенню  з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що  сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому  шлюбу з 06 червня 1981 року до 15 березня 2000 року, коли рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між сторонами був розірваний, а 01 вересня 2018 року позивач отримав свідоцтво про розірвання шлюбу (т.1 а.с.10 ).
Від спільного проживання сторони мають двох дітей, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є третіми особами по справі.
Під час перебування у шлюбі сторонами по справі була приватизована трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , в якій вони проживали до 1996 року (т.2 а.с.68,69).
26 листопада 1996 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №562 позивачу ОСОБА_1 було надано дозвіл на продаж даної квартири, в зв`язку з придбанням житлового будинку АДРЕСА_4 (т.1 а.с.9).
25 грудня 1996 року сторонами було придбано житловий будинок АДРЕСА_5 , який було оформлено на ОСОБА_2 (т.1 а.с.48,139,141-144 ).
Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 постійно був зареєстрований та проживав в будинку АДРЕСА_5 .
За час проживання в будинку відповідач, ОСОБА_2 , ніяких перешкод в користуванні будинком позивачу не створювала, але на початку 2018 року змінила замки в будинку, через що позивач звернувся до правоохоронних органів де йому було роз`яснено право звернення до суду, з приводу користування спільним майном.
Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того що, спірний житловий будинок придбаний сторонами у період зареєстрованого шлюбу, а отже належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності в рівних частках, тому 1/2 частина будинку, який оформлений на відповідача ОСОБА_2 є власністю позивача. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст. 60, 70, 71 СК України майно, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім''ї, то майно одержане за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.  
Ст. 60 СК України встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними та допустимим доказами.
З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідач ОСОБА_2 не надала  належних та допустимих доказів того, що  грошові кошти які використані для придбання спірного будинку не були спільними сумісними коштами подружжя. Зазначене також підтверджується  тією обставиною, що під час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку, ОСОБА_2 не заявлялось про придбання нею будинку за її особисті кошти.
Безпідставними є доводи скарги ОСОБА_2 , що суд не врахував докази, які вона представила.   Як зазначено було вище, відповідно до ст. 60 СК України все майно набуте подружжям за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.  Обов`язок довести, що майно набуте у шлюбі є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2  покладається саме на неї, у тому числі шляхом подання позову про визнання майна  придбаного в період шлюбних відносин особистою приватною власністю.            
Як вбачається із матеріалів справи вимог щодо визнання спірного будинку особистою приватною власністю відповідача справа не містить.
Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що судом не враховано що кошти були надані їй в борг, не спростовують висновків суду, оскільки не надано доказів, що такі кошти брались нею не для потреб їх сім`ї, оскільки на час придбання будинку та тривалий час після придбання будинку, подружжя жили разом однією сім`єю, вели спільне господарство.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції.                                                             
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, його висновки відповідають фактичним обставинам справи, а тому підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                              

 
Судді :