03.09.20
22-ц/812/998/20
Справа №467/799/19 Головуючий суду першої інстанції - Кологрива Т.М.
Провадження №22-ц/812/998/20         Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року                                                      м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Локтіонової О.В.,
суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
без участі сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою через її представника  ОСОБА_2 , на рішення Арбузинського  районного суду Миколаївської області від 30 березня 2020 року, ухвалене об 11 год.00 хв. під головуванням судді Кологриви Т.М. в приміщенні суду в смт.Арбузинка Миколаївської області, за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.
Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх з відповідачем батько - ОСОБА_4 , спадщину якого прийняла їх мати - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина батьків складалася з земельних ділянок (паїв) та житлового будинку в смт.Арбузинка. Після їх смерті відповідач ОСОБА_3 , як другий спадкоємець за законом, запропонував їй такий варіант: він відмовиться від частини спадщини, яка належить йому після смерті батьків, а вона, в свою чергу, відмовиться від спадщини, яка має залишитися після смерті їх бабусі ОСОБА_6 , що також буде складатися з земельної ділянки (паю) та житлового будинку в с.Семенівка Арбузинського району. Відповідач ОСОБА_3 запевнив її, що такий розподіл спадщини буде рівноцінним, більш простим у оформленні та менш витратним, на що вона погодилася. Спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , враховуючи відмову брата ОСОБА_3 від своєї частки 18 лютого 2011 року, вона отримала лише на себе. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла їх бабуся ОСОБА_6 . Позивач 24 вересня 2013 року подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_6 за заповітом на користь ОСОБА_3 . Спадщину ОСОБА_6 отримав ОСОБА_3 . Разом з тим, обманувши її, відповідач в судовому порядку оспорив свою відмову від прийняття спадщини, і суд визнав його заяву від 18 лютого 2011 року, недійсною.
Посилаючись на те, що, відмовляючись від спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка залишила заповіт на її ім`я на земельну ділянку, вона, позивач, діяла під впливом обману зі сторони свого брата ОСОБА_3 , і ці обставини мають істотне значення, ОСОБА_1 просила визнати недійсною її заяву від 24 вересня 2013 року про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .
Відповідач ОСОБА_3 , діючи через представника, в судовому засіданні суду першої інстанції, позов не визнав, посилаючись на те, що підставою визнання недійсною його заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті батьків від 18 лютого 2011 року було те, що він за психічним станом здоров`я не усвідомлював своїх дії та не міг керувати ними. Доказів обману зі сторони ОСОБА_3 ОСОБА_1 не довела. Дії позивача по позбавленню відповідача будь-якої власності та наміри виселити та продати будинок, де проживав відповідач, вимусили його захищати свої права в судовому порядку.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відмова від спадщини є односторонньою угодою; позивачем не доведено факту обману зі сторони ОСОБА_3 на час складання ОСОБА_1 заяви від 24 вересня 2013 року про відмову від спадщини ОСОБА_6 . До того ж відсутні достатні докази укладення між сторонами угоди та її умов про поділ спадщини батьків та бабусі. З цих підстав суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання відмови від прийняти спадщини недійсною згідно з статтею 230 ЦК України та частиною 5 статті 1274 ЦК України.
Не погодившись з рішенням суду, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилалася на достатність доказів укладення угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо добровільного поділу майна батьків та бабусі, про що свідчить факт одночасного написання заяв у нотаріуса у кожній спадковій справі. Крім того, на її думку, суд не надав оцінку показанням свідків щодо ініціатора угоди, а також не врахував, що оспорювання своєї відмови від спадщини батьків ОСОБА_3 розпочав лише після оформлення своїх прав на спадкове майно ОСОБА_6 , в результаті отримавши більше майна, ніж те, на що мав би право без будь-яких угод.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк тривалістю шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. 
Виходячи зі змісту цієї статті, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.
Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.
Згідно з ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст.229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. 
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1978 року народження, та ОСОБА_3 , 1987 року народження, є рідними сестрою та братом.
Їх батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину батька прийняла його дружина ОСОБА_5 (мати сторін), подавши заяву від 13 жовтня 2009 року про прийняття спадщини після смерті чоловіка (а.с.92). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
Спадкоємцями першої черги за законом були донька померлої ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 
18 лютого 2011 року позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_5 (а.с.91), а відповідач ОСОБА_3 - з заявою про відмову від прийняття своєї частки спадщини ОСОБА_5 на користь сестри ОСОБА_1 (а.с.90).
17 січня 2012 року ОСОБА_1 (з урахуванням відмови від спадщини відповідача) отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на: житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.7, 132); земельну ділянку площею 6,83 га, яка належала батькові ОСОБА_4 та була успадкована матір`ю ОСОБА_5 (а.с.134); чотири земельні ділянки загальною площею 5,78 га, які належали ОСОБА_5 (а.с.136); грошові внески з належними відсотками та компенсаціями, які належали ОСОБА_4 , в розмірі 1989,10 грн. та ОСОБА_5 в розмірі 3344 грн. (а.с.138). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ,1925 року народження (а.с.69).
На час її смерті діяв заповіт ОСОБА_6 від 26 жовтня 2005 року, за яким спадкодавець заповідала ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 5,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.72).
24 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявами про відмову від прийняття спадщини як за заповітом (а.с.66), так і за законом (а.с.67).
Зі змісту заяв ОСОБА_1 вбачається, що зміст статей 1218, 1219, 1223, 1231, 1232, 1268, 1273-1282, 1296, 1297, 1298 ЦК України, в тому числі на право на відкликання заяви про відмову від спадщини, їй нотаріусом роз`яснений.
Того ж дня, 24 вересня 2013 року, до нотаріуса звернувся ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_6 (а.с.59).
29 січня 2014 року ОСОБА_3 (з урахуванням відмови від спадщини за заповітом та за законом ОСОБА_1 ) отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески з належними відсотками та компенсаційними виплатами в розмірі 4826,75 грн. (а.с.81), а за судовим рішенням від 6 травня 2014 року - право власності на земельну ділянку розміром 5,72 га, яка належала ОСОБА_6 (а.с.16-17).
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 5 квітня 2017 року, відмову ОСОБА_3 від прийняття спадщини від 18 лютого 2011 року після смерті матері ОСОБА_5 визнано недійсною. Видані ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2012 року після смерті ОСОБА_5 визнано частково недійсними (в частині Ѕ частки спадкового майна) (а.с.18-21, 22-24). 
Підставою такого висновку судів зазначено, що за висновком судово-психіатричної експертизи №423 від 16 листопада 2016 року ОСОБА_3 станом на 18 лютого 2011 року страждав уродженим слабоумством у формі легкої розумової відсталості в ступені помірно-вираженої дебільності, а тому на час складання заяви про відмову від своєї частки спадщини ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Суд першої інстанції правильно визначився, що подання позивачем оспорюваної нею заяви з наведених нею мотивів не може бути підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною як вчиненою під впливом обману. Позивачем не доведено зазначених обставин.
Крім того, встановлений судовим рішенням уроджений психічний стан ОСОБА_3 , який позбавляє його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними, ставить під сумнів можливість відповідача діяти навмисно та цілеспрямовано з метою введення позивача в оману.
Той факт, хто зі сторін був ініціатором взаємопов`язаних домовленостей, якщо вони і мали місце, правового значення не має.
Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам. 
Апеляційний суд, погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вважає недоцільним повторне наведення обґрунтувань на спростування доводів апеляційної скарги, які вже були оцінені судом. Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що хоча пункт перший статті 6 Конвенції і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»). 
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий           О.В. Локтіонова

Судді                 В.В. Коломієць

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року.