П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 522/305/20	
                                                                                                                 
                                                                                                                           Головуючий в І інстанції: Свячена Ю.Б.
                                                                                     Дата та місце ухвалення рішення: 10.03.2020 р. м. Одеса
          
                   П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача - Шеметенко Л.П.
                                                                   судді - Стас Л.В.
                                                                   судді - Турецької І.О.

                                               за участю секретаря - Коваль Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив: скасувати постанову ПН МОД 001923                                 від 23.12.2019 року про накладення адміністративного стягнення та закрити справу про адміністративне правопорушення. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року позов задоволено. Постанову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ПН МОД 001932 від 23 грудня 2019 року про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1 скасовано та провадження по справі закрито.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та порушення норм матеріального права.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану та перетнув державний кордон України з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Згідно матеріалів справи, позивачу видана довідка про звернення за захистом в Україні                № 009624, строк дії якої продовжено до 25.12.2019 року. 
Також, з матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 року у справі № 815/1043/17 залишено без змін.
В свою чергу, постановою Одеського окружного адміністративного суду                                      від 24.04.2017 року та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду                                   від 12.09.2017 року у справі № 815/1043/17 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.02.2017 № 32, яким було відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області № 212 від 06.11.2019 року визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні № 009624, що була продовжена до 25.12.2019 року.
Також, згідно п. 2 наказу № 212 від 06.11.2019 року, з урахуванням закінчення процедури, наказано повернути особі паспортний документ, що перебував на зберіганні в особовій справі. 
Докази вручення позивачу вказаного наказу в матеріалах справи відсутні.
Згідно акту прийому-передачі від 23.12.2019 року, паспортний документ був повернутий позивачу 23.12.2019 року.
Також, у цей же день - 23.12.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області був складений протокол про те, що 23.12.2019 року о 14 год. 15 хв. за адресою: Одеса, вул. Преображенська, 64 було виявлено громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. 
У вказаному протоколі зазначено наступний склад правопорушення - проживання за недійсним документом або за документом строк дії якого закінчився, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
На підставі наведеного протоколу, 23.12.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області винесено постанову серії ПН МОД № 001923, згідно якої за порушення ч.ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Вирішуючи справу та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи не міститься доказів, які б підтверджували наявності такої складової правопорушення як вина позивача (умислу чи необережності) у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, зокрема, такі докази не зазначені і в протоколі про адміністративне правопорушення.
Суд першої інстанції зазначив, що згідно пояснень позивача та його представника, він приймав усі дії для легалізації свого проживання на території України та неодноразово звертався до керівництва міграційної служби щодо повідомлення нових обставин щодо притулку його на території України. 
На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не було надано суду беззаперечних доказів, які б підтверджували вину позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП, правомірність винесення постанови, що є безумовною підставою для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.
Частиною 1 статті 203 КУпАП України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно вимог ч. 1 ст. 251 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Відповідно до ст. 252 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
За правилами ст. 280 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 283 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. 
Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Застосовуючи до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу оскаржуваною постановою згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП відповідач послався на те, що ОСОБА_1 допущено порушення вимог ч.ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
У відповідності до статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 року (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
За правилами ст. 9 цього Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Таким чином, статті 3 та 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є загальними та визначають засади правового статусу іноземців та осіб без громадянства, а також порядок в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства та строки їх перебування в Україні.
Проте, посилаючись на допущення з боку позивача порушень наведених вимог ч.ч. 1, 3              ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідач в оскаржуваній постанові не визначив, в чому саме полягають такі порушення.
В оскаржуваній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності ГУ ДМС України в Одеській області лише посилається на ухилення з боку ОСОБА_1 від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, проте, відповідачем не вказано, коли позивач мав виїхати з України, чим це передбачено, коли закінчився термін перебування позивача на території України. 
Відсутня вказана інформація і в протоколі про адміністративне правопорушення, який став підставою для винесення оскаржуваної постанови.
Водночас, у протоколі про адміністративне правопорушення, крім наведеного, в якості складу правопорушення вказано наступне: проживання за недійсним документом або за документом строк дії якого закінчився.
Разом з цим, відповідач також у протоколі про адміністративне правопорушення не визначив, на підставі якого недійсного документу або такого, що закінчив строк своєї дії, прожив позивач, чим це підтверджується. 
Більш того, колегія суддів наголошує, що згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», порушення якої з боку позивача стало підставою для винесення оскаржуваної постанови, правила, визначені цією статтею, не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідачем, ОСОБА_1 є громадянином Афганістану та перетнув державний кордон України з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку, а тому, відповідно дія ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не поширюється на позивача. 
У відповідності до матеріалів справи, станом на 23.12.2019 року у позивача була в наявності довідка про звернення за захистом в Україні № 009624, строком дії до                      25.12.2019 року, що не заперечується відповідачем. 
Згідно п. 3 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.
Таким чином, наявна у позивача довідка про звернення за захистом в Україні зі строком дії до 25.12.2019 року є документом, що засвідчує законність його перебування на території України, зокрема, до 25.12.2019 року.
Як у відзиві на позовну заяву, так і в поданій апеляційній скарзі, обґрунтовуючи правомірність прийнятої постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП за проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, відповідач послався на те, що наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області № 212 від 06.11.2019 року визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні № 009624, що була продовжена до 25.12.2019 року.
Також, згідно п. 2 наказу № 212 від 06.11.2019 року, з урахуванням закінчення процедури, наказано повернути особі паспортний документ, що перебував на зберіганні в особовій справі. 
Разом з цим, доказів щодо вручення ОСОБА_1 наказу                                 від 06.11.2019 року № 212 «Про визнання недійсним довідки про звернення за захистом в Україні» або інших доказів, що свідчать, що станом на 23.12.2019 року позивач був обізнаний про прийняте рішення щодо визнання недійсної довідки про звернення за захистом в Україні, відповідачем не надано.
При цьому, судом апеляційної інстанції витребовувались такі докази відповідної ухвалою від 23.07.2020 року, однак, її вимоги відповідачем не виконані.
Більш того, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що станом на момент прийняття оскаржуваної постанови позивач не був обізнаний про прийняття відповідачем рішення щодо визнання недійсної його довідки про звернення за захистом в Україні, оскільки на виконання вимог наказу від 06.11.2019 року № 212 «Про визнання недійсним довідки про звернення за захистом в Україні» відповідачем не було повернуто паспортного документу позивачу до 23.12.2019 року.
Згідно наявного в матеріалах справи акту прийому-передачі від 23.12.2019 року, паспортний документ був повернутий позивачу лише 23.12.2019 року, тобто, у день притягнення його до адміністративної відповідальності.
Водночас, необізнаність позивача про прийняття відповідачем рішення щодо визнання недійсної його довідки про звернення за захистом в Україні та відповідно не повернення позивачу паспортного документу до 23.12.2019 року, виключає можливість 23.12.2019 року притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме за проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, як визначено відповідачем. 
На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що в оскаржуваній постанові відповідачем не визначено, що саме виразилось у порушенні позивачем вимог ч.ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за що на останнього накладено адміністративне стягнення, а також, з огляду на наявність у позивача довідки про звернення за захистом в Україні зі строком дії до 25.12.2019 року та відсутність доказів щодо вручення позивачу наказу про визнання її недійсною, не повернення позивачу паспортного документу до 23.12.2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача не було підстав для прийняття оскаржуваної постанови та притягнення позивача до адміністративної відповідності ч. 1 ст. 203 КУпАП.
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 30.07.2020 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька