ОКРЕМА ДУМКА  
судді  Касаційного  кримінального  суду  Верховного  Суду  ОСОБА_1 у  провадженні № 51-10030км18 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2018 року.
08 вересня 2020 року колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 задоволено, вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2018 року у частині засудження ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 185; ч. 4 ст. 27, пунктів 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 263; частин 4, 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України скасовано, а справу закрито; в частині виправдання ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 263 КК України судові рішення залишено без зміни. Ці судові рішення щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змінено в порядку ч. 2 ст. 395 КПК України 1960 року, виключено рішення про їх засудження за п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України. ОСОБА_3 звільнено з-під варти в залі суду.
При ухваленні цього рішення я голосувала проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції має діяти в межах повноважень, визначених процесуальним законом.
У даній кримінальній справі судовий розгляд проводився за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК України 1960 року).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року (в редакції Закону 
N 2453-VI  (2453-17)  від  07 липня 2010 року) підставами для скасування або зміни вироку, ухвали чи постанови в касаційному порядку є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. 
Установивши порушення апеляційним судом ст. 377 КПК України 1960 року щодо відсутності в ухвалі апеляційного суду докладних мотивів прийнятого рішення та підстав, через які апеляції засуджених та захисників (у тому числі щодо однобічності та неповноти досудового й судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи) визнано необґрунтованими, суд касаційної інстанції мав частково задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд з підстав істотного порушення судом апеляційної інстанції кримінально-процесуального закону.
Проте колегія суддів касаційного суду, вийшовши за межі своїх повноважень, у своїй ухвалі вдалася до оцінки та переоцінки доказів без їх безпосереднього дослідження, та встановила, що висновки суду не підтверджуються доказами, встановленими в судовому засіданні, що відповідно до п.  1 ч. 1 ст. 369 КПК України 1960 року відноситься до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи і згідно з п. 2 ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року є підставою для скасування та зміни судового рішення апеляційним, а не касаційним судом. 
Крім того, внаслідок прийняття колегією суддів остаточного рішення залишилися невстановленими та невизначеними низка обставин, у тому числі тих, що мають значення для кваліфікації дій інших засуджених, зокрема, не викладено формулювання обвинувачення усім засудженим, визнаного судом касаційної інстанції доведеним.
На мою думку, тільки після безпосереднього дослідження в судовому засіданні всіх наявних у провадженні доказів, у тому числі тих, які викликали сумнів у колегії суддів суду касаційної інстанції, та з`ясування з урахуванням цього об`єктивних фактичних обставин кримінальної справи, підтверджених належними доказами, що є компетенцією суду першої або апеляційної інстанції, можна було вирішувати питання закриття справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в діянніОСОБА_3  складу злочинівза наявності для цього підстав. 

 
Суддя                                                                                     ОСОБА_1