21.07.20
22-ц/812/1231/20
Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1231/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

21 липня 2020 року м. Миколаїв Справа № 490/8248/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 16 березня 2020 року, за позовом ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради ( далі - Департамент з надання адміністративних послуг ММР), ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради (далі - Служба у справах дітей), про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2019 року ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом до Департаменту з надання адміністративних послуг ММР, ОСОБА_2 , де просила визнати протиправними дії Департаменту з надання адміністративних послуг ММР щодо зняття її та малолітнього сина ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати Департамент з надання адміністративних послуг ММР внести необхідні зміни до реєстраційного обліку та поновити їх з сином реєстрацію місця проживання за вказаною адресою.
Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що наприкінці квітня 2019 року до них звернувся ОСОБА_2 , який повідомив, що в результаті електронних торгів, належна їй на праві власності квартира була продана на аукціоні, шляхом укладення договору купівлі-продажу між ПАТ «Дельта Банк» (правонаступника ВАТ «Кредитпромбанк») та переможцем аукціону - Шабановим О.О. від 24 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В.
Як новий власник квартири ОСОБА_2 вимагав їх виселення і намагався різними способами вижити їх з сином з квартири. Між тим, оскільки електронні торги були проведені на її думку з численними порушеннями закону, вона звернулася до суду з позовом про визнання торгів недійсними, справа до теперішнього часу перебуває в проваджені Центрального районного суду м. Миколаєва. 
Відповідач ОСОБА_2 , також звернувся до суду з позовом про їх виселення, рішення по справі ще не прийнято.
Натомість вона дізналася, що за заявою ОСОБА_2 її та неповнолітнього сина Департаментом з надання адміністративних послуг ММР знято з реєстрації за вказаною адресою. 
Вона вважає, що Департаментом з надання адміністративних послуг ММР належним чином не було перевірено правових підстав зняття вказаних осіб з обліку, зокрема відсутність у заявника права на звернення із вказаною заявою та відсутність судового рішення про позбавлення позивачів права власності або права користування житловим приміщенням на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», а отже такі дії є протиправними.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Департаменту з надання адміністративних послуг ММР щодо зняття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано Департамент з надання адміністративних послуг ММР поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 та внести відповідні зміни до реєстраційного обліку. Стягнуто з Департаменту з надання адміністративних послуг ММР на користь ОСОБА_4 1 536 грн. 80 коп. судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, місцевий суд виходив із того, що зняття з реєстрації відповідачів з місця проживання відбулися з порушенням вимог закону щодо встановленого порядку, а тому порушуються права та інтереси позивача та її сина які підлягають захисту. 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , оскаржив його шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати оскаржене судове рішення в повному обсязі та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ст. 7 Закону України «Про пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи серед іншого здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення права на користування житловим приміщенням.
При цьому ні норми Закону України «Про пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а ні положення Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, якою затверджено Правила демографічного реєстру не передбачають зняття з реєстрації дитини віком до 14 років тільки за умови, що один з батьків має надати письмову згоду на зняття такої дитини з реєстрації, а тому висновки суду щодо можливості зняття з реєстрації дитини віком до 14 років тільки за умови надання письмової згоди одного з батьків є помилковими. 
Отже, в зазначених нормативних документах відсутні обмеження нового власника майна щодо реєстрації або зняття з реєстрації місця проживання осіб, які проживають в його житловій нерухомості без їх згоди.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Доводи відзиву аргументовані тим, що Закон України «Про пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який регулює спірні правовідносини, визначає певний порядок добровільного зняття осіб з реєстрації місця проживання, а саме звернення цих осіб із заявами про зняття з реєстрації. У випадку коли такі особи не звертаються до відповідних органів із заявами про зняття з реєстрації, такі питання вирішуються в судовому порядку.
Проте відповідачами було порушено встановлений порядок зняття позивачів з реєстрації місця проживання.
Інші учасники справи правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги в частині рішення, яка переглядається, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено місцевим судом ОСОБА_7 ( з укладенням шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_7 ) на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , де були зареєстровані та проживали власник квартири та її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26 березня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 23/032/08-ZKLN, за яким позивач отримала кредит у розмірі 765 150 грн. з кінцевим строком повернення до 25 березня 2023 року. Забезпеченням виконання зобов`язань за цим кредитним договором є іпотека житлової трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_7 згідно іпотечного договору від 26 березня 2008 року.
У зв`язку з наявністю заборгованості за кредитним договором іпотечне майно було реалізовано 05 квітня 2019 року на електронних торгах та за результатами аукціону переможцем торгів став відповідач ОСОБА_2 , з яким 24 квітня 2019 року правонаступник кредитора - ПАТ «Дельта Банк» уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири.
06 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Департаменту з надання адміністративних послуг ММР із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , 2006 року народження, за адресою АДРЕСА_1 . Підставою для зняття з реєстрації місця проживання даних осіб зазначив Договір купівлі-продажу від 24 квітня 2019 року, за яким він став власником цього житла.
В той же день були знятті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою ОСОБА_4 , та малолітній ОСОБА_5 . 
Право особи на житло закріплене статтею 47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Реалізуючи своє право на житло людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК  України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами  ст. 7 Закону України «Про пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі-Закон № 1382-IV) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Отже зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Також зняття особи з місця її реєстрації відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі- Правила) може проводитися на підставі:
?свідоцтва про смерть,
?повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;
?інших документів, які свідчать про припинення:
?підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні);
?підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту);
?підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку та піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки та піклування.
З викладеного слідує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Таким чином, якщо заяв від осіб про зняття їх з місця реєстрації не надходило, судове рішення, яким визнано осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не надано, то таке зняття з реєстрації є незаконним.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми права колегія суддів погоджується з висновком суду, що лише перехід права власності від однієї особи до іншої, у цій справі від банківської установи до відповідача, не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування позивачів квартирою, що була передана в іпотеку. 
Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення мешканців реалізованого іпотечного майна. 
Тобто дії щодо зняття осіб з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою власника житла без відповідного рішення суду про примусове виселення зазначених осіб або про позбавлення права користування житловим приміщенням, є протиправними.
Відповідно до п.п. 28, 29 Правил реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.
Таким чином, наявність права власності у відповідача на квартиру не є підставою для зняття позивачів, які зареєстровані в такому приміщенні з реєстрації місця проживання.
Зняття з місця реєстрації проживання на підставі лише документів, що підтверджують право власності нового власника, є підставою для звернення до суду і скасування зняття з реєстрації.
Доводи  апеляційної скарги про те, що ст. 7 Закону України «Про пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи серед іншого здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення права на користування житловим приміщенням не спростовують правильних висновків суду, оскільки така обставина розглядається з іншими наданими реєстратору документами, визначеними вказаним Законом та можливо тільки при добровільному знятті особи з реєстрації свого місця проживання про що свідчить звернення такої особи із заявою про зняття з реєстрації. Проте за відсутності такої заяви та заперечень особи про зняття реєстрації сам по собі факт припинення права власності такої особи не є безумовною підставою для зняття з місця реєстрації.
Щодо аргументів скарги про відсутність правових норм, які передбачають зняття з реєстрації дитини віком до 14 років тільки за умови, що один з батьків має надати письмову згоду на зняття такої дитини з реєстрації місця проживання, то вони не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. 
Згідно зі ст.ст. 11,12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батька. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Вимогами ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Аналіз зазначених норм закону щодо прав малолітньої дитини, зокрема, на користування житлом та обов`язків батьків забезпечити їй це право в сукупності з встановленими правилами зняття особи з реєстрації свідчить, що при знятті малолітньої дитини з реєстрації місця проживання згода батьків є обов`язковою.
Отже доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судові рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. 
Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк 

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.