ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2079/20 Справа № 203/2125/15 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О. 
                       за участю секретаря –Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інвестохіллс ВЕСТА” (особа, яка не брала участі в справі)
на ухвалу  Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року про забезпечення позову (за заявою  ОСОБА_1 ),-

В С Т А Н О В И В: 

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на наступне майно:
- квартиру АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальової Є.Є, 22 серпня 2000 р. та зареєстрованої в реєстрі за №2168.
- квартиру АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, від 21.08.1997, від 17.10.1997, від 28.10.1997, замість яких видано свідоцтво про право власності на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 11.09.2012 року №1046.
- автомобіль РЕНО КЛІО (RENAULT CLIO SYMBOL) 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.39-40).

В апеляційній скарзі ТОВ “Фінансова компанія “Інвестохіллс ВЕСТА”(особа, яка не брала участі в справі) посилаючись на незаконність ухвали, порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити (а.с. 136-139).

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним. Від представника ОСОБА_2 надійшла заява з проханням відкласти розгляд справи у зв`язку з карантином. Враховуючи, що на даний час режим карантину в тому вигляді, в якому його було запроваджено, фактично відсутній, має місце лише продовження певних протиепідемічних заходів, що мають профілактичну мету, яких в приміщені суду дотримано, а також враховуючи, що транспортне сполучення відновлено,і він не був позбавлений можливості заявити клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCom, колегія суддів підстави для відкладення розгляду справи не встановила. Справа розглянута за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, виходячи з наступних підстав.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд 1 інстанції керувався ст. ст. 151-153 ЦПК України та посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також майно щодо якого виник спір придбане під час шлюбу є об`єктом спільної власності, а тому права на нього можуть належати також і відповідачу.
       
       Однак, колегія суддів не може погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

       З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Зазначає, що під час перебування у шлюбі, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальової Є.Є, 22 серпня 2000 р. та зареєстрованої в реєстрі за №2168. Також було придбано квартиру АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_2  на підставі договору купівлі-продажу, від 21.08.1997, від 17.10.1997, від 28.10.1997, замість яких видано свідоцтво про право власності на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 11.09.2012 року №1046. Крім того вони придбали автомобіль РЕНО КЛІО (RENAULT CLIO SYMBOL) 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.2-4).
       Згідно заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 просила накласти арешт на вище зазначене майно, посилаючись на те, що відповідач має намір розпорядитися вказаним майном (а.с. 34-35).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
       Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.
       Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 " Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову”, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
       Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 “Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову”, ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судовового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.
       
       Проте, як видно з матеріалів справи, заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не містить жодних обґрунтувань щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Зі справи також вбачається, що ані заява, ані ухвала фактично не має обґрунтування як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення саме таким шляхом може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

       Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Також, судом не враховано, що відповідно до п.5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби – обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, що застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт – позивачем належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності. 

При цьому посилання представника ОСОБА_2 на Постанову Верховного Суду від 26.02.2020 року, якою визнано поруку припиненою, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки з зазначеної постанови вбачається, що вона припинена з 31.01.2017 року, тобто після винесення оскарженого судового рішення.

Враховуючи викладене, а також те, що судом було порушено норми процесуального права при вирішенні питання щодо забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 259, 367,368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інвестохіллс ВЕСТА”(особа, яка не брала участі в справі) – задовольнити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року – скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя — відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: