Справа №591/2374/20 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Капкін О. Б.	
Номер провадження 33/816/282/20 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/2374/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 29.04.2020, якою 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 
визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, 

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, оскільки він не був присутній при розгляді справи, а копію постанови отримав тільки 05.05.2020, внаслідок чого був позбавлений можливості надати пояснення через незначний час від складення протоколу до розгляду справи та через карантинні заходи. При цьому зазначає, що не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я. 
Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 29.04.2020 ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і підданий стягненню у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн з позбавленням права керування т/з строком на 1 рік. Стягнуто на користь держави 420,40 грн судового збору.
Відповідно до постанови судді, водій ОСОБА_4 17.04.2020 о 20:07 в м. Суми на вул. Харківській біля буд. 46 керував автомобілем ВАЗ 210994 н. з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з ротової порожнини, млява мова, хитка хода. Від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння на місці за допомогою газоаналізатора Драгер, а також від проходження такого огляду у закладі охорони здоров`я відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.
Будучи відповідно ст. 268, 277-2 і 294 КУпАП своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_4 в судове засідання 30.06.2020 не з`явився і клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи не надав, а тому апеляційний суд вважає можливим здійснити розгляд справи у його відсутність. 
Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (ст. 248 і ч. 1 ст. 268 КУпАП). При цьому повістка вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи (ч. 1 ст. 277-2 КУпАП), а згідно п. 2 і п. 3 ст. 278 КУпАП суддя при підготовці до розгляду справи вирішує, крім іншого, таке питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.
Така засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), а тому не дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), де формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.
Присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати у суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід`ємним правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, а для суддів усіх інстанції – важливим елементом законного і справедливого правосуддя. Принцип рівності сторін у процесі – у розумінні «справедливого балансу» між сторонами – вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі «Домбо Бехер Б ОСОБА_5 В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), заява № 14448/88); п. 38 рішення ЄСПЛ від 23.10.1996 у справі «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91). У справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03, п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008), ЄСПЛ констатував, що «принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. У провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».
Однак вказані вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення (ст. 2 КУпАП) не дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_4 та вручення йому судової повістки про час та місце судового розгляду, що унеможливило ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення через істотне порушення його особистих прав та законних інтересів, оскільки протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 130 КУпАП надійшов до суду 22.04.2020 і його розгляд відбувся 29.04.2020 у день визначений працівником поліції. При цьому ОСОБА_4 працівником поліції був повідомлений про час та місце розгляду протоколу в суді за обставин, коли його вважали таким, що знаходився у стані алкогольного сп`яніння, що суперечить загальним засадам судочинства. 
Внаслідок неналежного повідомлення ОСОБА_4 не був присутній під час прийняття суддею рішення і копію постанови отримав тільки 05.05.2020 через батьків, подавши апеляційну скаргу 15.05.2020, тому доводи його апеляційної скарги у цій частині заслуговують на увагу, а строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, так як він пропущений з поважних (об`єктивних) причин. При цьому постанова судді суду першої інстанції підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права. 
Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи установлено, що 17.04.2020 о 20 год. 07 хв. в м. Суми по вул. Харківській поблизу буд. 46 водій ОСОБА_4 керував т/з ВАЗ 210994 н. з. НОМЕР_2 з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з ротової порожнини, млява мова, хитка хода). Від проходження огляду на визначення стану сп`яніння на місці зупинки т/з за допомогою газоаналізатора Drager 6810 та в закладі охорони здоров`я відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.
Факт вчинення ОСОБА_4 правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 540950 від 17.04.2020, об`єктивно підтверджується дослідженими в суді апеляційної інстанції доказами, а саме:
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно такий огляд не проводився, оскільки водій ОСОБА_4 від проходження огляду відмовився;
- розпискою ОСОБА_6 від 17.04.2020, згідно якої остання зобов`язалася доставити автомобіль ВАЗ 210994 д. н. з. НОМЕР_2 до місця стоянки та не допускати ОСОБА_4 до керування цього т/з;
- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 17.04.2020, згідно яких в їх присутності ОСОБА_4 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки та в закладі охорони здоров`я;
- відеозаписами з нагрудного та автомобільного відео реєстраторів поліцейських, згідно яких т/з ВАЗ 210994 д. н. з. НОМЕР_2 тривалий час рухався попереду службового поліцейського автомобіля, який у свою чергу рухався з увімкненими проблисковими маячками червоного кольору. Після фактичної зупинки т/з ВАЗ 210994 д. н. з. НОМЕР_2 водій цього т/з ОСОБА_4 , маючи явні ознаки алкогольного сп`яніння, в присутності двох запрошених свідків двічі, чітко, наполегливо і недвозначно відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки т/з за допомогою технічного засобу газоаналізатора Drager 6810, так і в закладі охорони здоров`я, пояснивши, що випив пляшку пива та вирішив перегнати автомобіль, не виїжджаючи на проїзджу частину дороги. 
Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП).
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час апеляційного розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на предмет їх достовірності і допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як докази вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленими в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не тільки не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, а й навпаки підтримали їх, надіславши до апеляційного суду свої письмові заяви від 25.05.2020, у яких також просили здійснити розгляд справи у їх відсутність, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ними раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду.
Зокрема, письмові пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. Сам ОСОБА_4 також не заперечив наявності двох свідків при його спілкуванні з працівниками поліції, що також убачається з відеозапису подій.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, то вони є необґрунтованими, оскільки прямо протирічать доказам у справі і не відповідають дійсності. 
Зокрема, як зазначалося вище, з відеозапису подій з нагрудного відеореєстратора поліцейського убачається, що ОСОБА_4 двічі у присутності свідків, яких також видно на записі, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки т/з, так і в закладі охорони здоров`я. При цьому на запитання поліцейського свідки двічі повідомили, що добре чули відмову ОСОБА_4 . 
Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про відсутність підстав для зупинки т/з, оскільки т/з під керуванням останнього рухався без увімкнених фар, що є недотриманням вимог п. 19.1 ПДР (у темну пору доби незалежно від ступеня освітлення дороги повинні бути ввімкнені фари ближнього (дальнього) світла) та п. 1.10 (темна пора доби – частина доби від заходу до сходу сонця). При цьому 17.04.2020 захід сонця почався о 19:40, а т/з під керуванням ОСОБА_4 зупинений у цей день о 20:08.
Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, крім іншого, настає за відмову особи, яка керує т/з, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, то у протоколі присутнє посилання на порушення вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння.
Порядок проходження огляду на стан сп`яніння у свою чергу закріплений у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами) і являє собою процедуру направлення водіїв т/з для проведення огляду з метою виявлення зазначеного стану і безпосередньо проведення такого огляду.
Згідно визначеної процедури огляд водія, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки т/з із використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків; 2) у відповідному закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського. 
Таким чином, ОСОБА_4 , щодо якого були об`єктивні підстави вважати, що він перебуває у стані сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан сп`яніння, тому вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні стосовно ОСОБА_4 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього, а його апеляційна скарга з цього приводу є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що він звертався до суду першої інстанції із заявою про відкладення 29.04.2020 розгляду справи у зв`язку з поганим самопочуттям та карантином через коронавірусну інфекцією, апеляційний суд не може прийняти до уваги і вони задоволенню не підлягають, оскільки це не знайшло свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, незважаючи на наявність у матеріалах справи копії зазначеного клопотання (а. с. 23), яка з`явилася у справі вже після ухвалення судового рішення разом з апеляційною скаргою. При цьому згідно наданої суду самим же ОСОБА_4 довідки в цей день 29.04.2020 до 10 год. 55 хв. (з 19 год. 30 хв. 28.04.2020) він знаходився на своєму робочому місці в ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» (а. с. 22), що не узгоджується з мотивами зазначеного письмового клопотання.
Крім того, відповідно ч. 2 ст. 131-2 Конституції України, виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. При цьому КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним», поширивши таким чином певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності (ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), що кореспондується з положеннями ст. 6 і п. 3 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст. 268 і 271 КУпАП, згідно яких у розгляді справи про адміністративне правопорушення беруть участь адвокати, які є учасниками провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Оскільки фахівець в галузі права ОСОБА_9 не є адвокатом і відомості про нього не внесені до відповідного реєстру адвокатів, що унеможливлює його законну участь у розгляді справи в якості захисника, то апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні письмових клопотань ОСОБА_4 від 24.06.2020 «про допуск до розгляду справи захисника, фахівця в галузі права» та «про розгляд справи в режимі відеоконференції», оскільки зазначена справа про адміністративне правопорушення, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому ОСОБА_4 жодним чином не обмежений у доступі до апеляційного суду та у вільному виборі захисника, який за законом має право здійснювати таку професійну діяльність (адвоката), чи самостійно захищати себе на власний розсуд (ч. 4 ст. 29 і 59 Конституції України), що узгоджується з рекомендаціями Венеціанської Комісії з цього приводу і не заперечує права на правничу допомогу загалом, а держава таким чином гарантує, що допомога буде надана адвокатом, який матиме необхідний рівень професійної підготовки, буде пов`язаний правилами професійної етики, законодавчими вимогами доступу до професії та нестиме відповідальність за неналежне виконання ним свого професійного обов`язку.
З огляду на викладене, апеляційний суд, не виходячи за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення – ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини, вважає, що ОСОБА_4 як водій т/з порушив вимоги п. 2.5 ПДР та відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому після скасування постанови судді суду першої інстанції останнього необхідно визнати винним у вчиненні цього правопорушення та накласти стягнення, установлене санкцією цієї норми матеріального права, а також стягнути одночасно на користь держави судовий збір з урахуванням положень ст. 40-1 КУпАП.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_10 строк на апеляційне оскарження постанови судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 29.04.2020.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 29.04.2020 відносно ОСОБА_11 скасувати у зв`язку з порушенням суддею суду першої інстанції норм процесуального права та прийняти нову постанову.
ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 10200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (реквізити для сплати: Отримувач ГУК в Сумській області, 21081300. Код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 37970404. Банк отримувача Казначейство України (ЕАП). Рахунок IBAN – UA628999980313090149000018001. Код класифікації доходів бюджету – 21081300).
Стягнути з ОСОБА_11 на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 грн (реквізити для сплати: Отримувач коштів – ГУК у м. Києві (м. Київ), 22030106. Код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 37993783. Рахунок IBAN – UA908999980313111256000026001. Банк отримувача Казначейство України (ЕАП). Код класифікації доходів бюджету – 22030106). 
Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу і вноситься в установу банку України.
У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови стягується:
- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;
- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Рунов В. Ю.