Ухвала
Іменем України    
 
24 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 707/375/20
провадження № 61-13571ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Чакаловим Ромісом Костянтиновичем , на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у складі судді: Тептюка Є. П., та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Веліков Анатолій Іванович, про визнання недійсним договору дарування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Веліков А. І., про визнання недійсним договору дарування.
 
Позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2006 року ОСОБА_1 набув право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . З часу набуття права власності на будинок і по цей час позивач в ньому зареєстрований та проживає.
 
04 лютого 2020 року позивач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі № 707/42/20, з якої йому стало відомо, що його син ОСОБА_4 подав до суду позов про визначення порядку володіння, користування житловим будинком, відведенням земельної ділянки, присвоєння адреси та розподіл рахунків за сплату комунальних послуг. Підставою для звернення з позовом стало те, що нібито на підставі договору дарування від 21 жовтня 2009 року позивач подарував на користь своїх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/2 частині вказаного будинку. На цей час відповідач ОСОБА_4 на правах власника намагається в судовому порядку поділити будинок позивача, його землю і фактично вигнати його на вулицю. Позивач вказував, що нікому не дарував будинок.
 
Позивач зазначав, що дійсно, в 2009 році він разом з дружиною говорив зі своїми дітьми про те, щоб вони за ними доглядали до смерті і взамін після смерті позивача вони отримають в рівних частках будинок, так як позивач є пенсіонером, особою похилого віку, часто хворіє. Відповідачі погодилися і всіма необхідними паперами займались самі. Точну дату позивач не пам`ятає, але знає, що його привозили в м. Черкаси для підписання договору довічного утримання. Відповідачі запевнили його, що це звичайна формальність і до смерті він зможе спокійно жити в будинку і ні про що не хвилюватись. Тому звісно позивач довірився дітям і нічого не перечитуючи підписав. Позивачу жодних паперів не давали. В той же день він повернувся додому в будинок. Однак останні роки після смерті дружини позивача, коли він відмовився від обов`язкової частки у спадщині, ситуація кардинально змінилася і відповідачі стали дуже рідко приїздити. З того часу син, окрім того, що взагалі перестав з позивачем спілкуватися та ще й встановив замки на деяких кімнатах в будинку, а також не питаючи батька засаджує деревами подвір`я.
 
ОСОБА_1 вказував, що договір дарування він уклав внаслідок помилки, оскільки сподівався, що укладає договір довічного утримання і відповідачі будуть до смерті про нього піклуватися. Звертає увагу, що передача предмета дарування не відбулася, так як свої речі із будинку позивач не забрав і продовжує проживати у спірному будинку, тому на його думку, умови пунктів 2.1, 2.2 договору дарування виконано не було. Позивач також зазначив, що він не пропустив строки для оспорення договору, так як дізнався про договір лише 04 лютого 2020 року, а тому відлік строку розпочинається з моменту коли він дізнався про порушене право. У 2009 році його запевнили відповідачі, що він укладає договір довічного утримання, жодних документів йому на руки не видавали.
 
ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А. С., зареєстрований в реєстрі № 6817. 
 
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачами про його утримання, а також доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування. Суди виходили з того, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач не мав тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, його вік дозволяв йому розуміти наслідки вчиненого правочину, позивачем не надано жодних доказів, що станом на 2009 рік його стан здоров`я не давав йому можливості усвідомлювати дії. Суд зазначив, що твердження позивача, що спірний будинок є його єдиним житлом, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки він продовжує проживати у ньому і відповідачі не звертались до нього з позовом про виселення. 
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чакалова Р. К. залишено без задоволення. Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16). Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту укладення договору дарування будинку 21 жовтня 2009 року внаслідок помилки. Суд виходив із того, що на час укладення договору дарування позивачу ОСОБА_1 було 62 роки, доказів, що він мав захворювання, які б свідчили про неможливість усвідомлювати свої дії, або у зв`язку з якими він потребував стороннього догляду, позивачем не надано, а факт того, що позивач проживає у будинку після укладення договору дарування, не свідчить про те, що позивач помилився укладаючи такий договір.
 
Апеляційний суд відхилив посилання позивача на те, що не відбулось передачі предмету дарування, оскільки позивач продовжує проживати у спірному будинку і там перебувають його речі, оскільки перехід права власності на будинок за договором дарування не має наслідком обов`язкове виселення дарувальника із будинку. Також суд зазначив, що посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач подавав усі необхідні документи для приватизації земельної ділянки, в тому числі і під спірним будинком, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку та сплачує податок на землю і комунальні платежі, також не є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки предметом спірного договору був житловий будинок, а не земельна ділянка.
 
При відхиленні доводів щодо не прийняття заяви відповідача ОСОБА_3 про визнання позову, апеляційний суд вказав, що визнання нею позову порушує права власності іншого відповідача ОСОБА_4 на частину спірного будинку. Такі висновки суду відповідають вимогам статті 206 ЦПК України. Крім того суд правильно зазначив, що відповідачка ОСОБА_3 може у позасудовому порядку вирішити питання відчуження своєї частини будинку на користь батька - позивача ОСОБА_1 
 
09 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Чакаловим Р. К. , на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. 
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові не урахував правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16). Суди у рішеннях лише встановили, що на час укладення оспореного договору дарування позивачу було 62 роки і ним не було надано доказів, що під час укладення договору дарування він не усвідомлював значення своїх дій. Однак, договір дарування оскаржувався з підстав допущення помилки, а не вчинення правочину в стані недієздатності. ОСОБА_1 зазначає, що якби суди належним чином дослідили всі обставини справи, то вони б дійшли висновку про застосування статті 229 ЦК України. Окрім цього, відповідач ОСОБА_3 визнала позов, однак судом не прийнято таку заяву, чим порушено положення частини першої статті 82 ЦПК України. Також судами порушено положення статті 722 ЦК України, оскільки передачі будинку не відбулося.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 21 жовтня 2009 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (обдаровувані) уклали договір дарування жилого будинку, згідно якого дарувальник безоплатно передає обдаровуваним у спільну часткову власність в рівних частинах кожному належний йому на праві приватної власності жилий будинок АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці Тубільцівської сільської ради. 
 
Договір посвідчений 21 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А. І. та його підписано в присутності нотаріуса. 
 
Договір укладено за згодою дружини дарувальника - ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Черкаського районного округу Веліковим А. С. 21 жовтня 2009 року.
 
Згідно пункту 3.2. договору, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Зміст статей 116-126 Земельного Кодексу України та статті 377 ЦК України сторонам роз`яснено. 
 
Суди встановили, що право власності на підставі договору дарування від 21 жовтня 2009 року зареєстроване за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 16 грудня 2009 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 грудня 2009 року. На час укладення договору дарування позивачу ОСОБА_1 було 62 роки, доказів, що він мав захворювання, які б свідчили про неможливість усвідомлювати свої дії, або у зв`язку з якими він потребував стороннього догляду, позивачем не надано. Лише факт того, що позивач проживає у спірному будинку після укладення договору дарування, не свідчить про те, що позивач помилився укладаючи такий договір.
 
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
 
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Встановивши, що підстави для визнання договору дарування від 21 жовтня 2009 року недійсним відсутні, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16) необґрунтовані, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Чакаловим Ромісом Костянтиновичем , на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у складі судді: Тептюка Є. П., та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Веліков Анатолій Іванович, про визнання недійсним договору дарування.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                           І. О. Дундар
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков