Постанова
Іменем України                                     
01 липня 2020 року                                                                       
м. Київ                                                                    
справа № 496/2783/15-ц
провадження № 61-12448св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,                  Штелик С. П.
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області                 від 19 січня 2017 року у складі судді Галич О. П. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Черевка П.М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 24 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір                                                   № K3H1AK01955226, за яким останній одержав кредитні кошти у розмірі                                                 30 707,89 доларів США на термін до 24 листопада 2011 року. Уклавши з позивачем вказаний кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідач систематично порушував свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості.
В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами було укладено договір поруки, укладений з поручителем                       ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що відповідачі не виконали свої зобов`язання по поверненню кредиту та відсотків просить стягнути в солідарному порядку з них вказану заборгованість.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року вказаний позов залишено без розгляду в частині позовних вимог до ОСОБА_2 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 23 425,91 доларів США, що за курсом 22,53 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 квітня 2015 року складає 527 785,75 гривень за кредитним договором № K3H1AK01955226                                        від 24 листопада 2006 року та складається з: 11 712,12 доларів США - заборгованість за кредитом; 1,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 712,12 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року без змін.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав умови кредитного договору, гроші не повернув, а тому повинен повернути заборгованість. Сума пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором підлягає зменшенню, так як вона значно перевищує розмір збитків.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2018 року ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року із нього вже було стягнуто тіло кредиту, проте його розмір був збільшений банком, при цьому жодним чином збільшення такого розміру не обґрунтоване. Заявник вважає, що в цьому випадку банк набув права вимоги лише на стягнення відсотків та пені, однак не тіла кредиту, яке вже було стягнуте.
Вказує, що розрахунок заборгованості є неповним, необґрунтованим, зазначені в ньому суми заборгованості  по тілу кредиту та відсотках  є недоведеними та суперечать іншим наявним у справі доказам. З наданого позивачем розрахунку неможливо встановити  яким чином відбувалося зарахування суми щомісячного платежу. На переконання відповідача пеня, яка стягнута рішенням місцевого суду в доларах США могла бути стягнута лише в національній валюті - гривні, а її розрахунок є необґрунтованим та безпідставним.
Аргументом касаційної скарги також є те, що судом першої інстанції не було надано оцінки договору застави рухомого майна, за яким відповідач передав у заставу автомобіль на придбання якого були витрачені кредитні кошти. 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Біляївського районного суду Одеської області.
16 травня 2018 року справа № 496/2783/15-ц надійшла до Верховного Суду.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу                 № 496/2783/15-ц (провадження № 61-12448св18) 14 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Литвиненко І. В., судді, які входять до складу колегії: Висоцька В. С., Фаловська І. М.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 24 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № K3H1AK01955226, за яким останній одержав кредитні кошти у розмірі 30 707,89 доларів США на термін                                          до 24 листопада 2011 року.
Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань, згідно умов кредитного договору.
Станом на 24 квітня 2015 року відповідач не виконав належним чином зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого виникла заборгованість загальною сумою                      52 754,45 доларів США, яка складається з: заборгованість за кредитом                                                - 11 712,12 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 1,67 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 41 040,66 доларів США.
Представник позивача вказував, що від суми до стягнення в рамках цього позову віднімається сума у розмірі 9 809,08 доларів США, яка була задоволена рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року. Різниця становить - 42 945,37 доларів США, яка за курсом 22,53 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 квітня 2015 року складає 967 559,19 гривень.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України  наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Перевіряючи в межах касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.  
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня             2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).  
Позивачем вказано та судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року у справі № 2-1002/10 за позовом Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» до                  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту в сумі 68 077,32 грн, заборгованість по відсоткам в сумі 6 158,07 грн, заборгованість по комісії у сумі 762, 30  грн, пеню в сумі 531,99 грн, судовий збір в розмірі 755,29 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.
З тексту вказаного рішення, копія якого долучена до матеріалів цієї справи вбачається, що 04 січня 2010 року відповідачем не повернуто кредитні кошти, які складають:                   8 841,24 доларів США - заборгованість за кредитом; 799, 75 доларів США - заборгованість по відсотках; 99 доларів США - заборгованість по комісії; 69,09 доларів США - пеня. Загальна сума заборгованості складає 9 809,08 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 75 529,92 грн. Також означене рішення містить посилання на те, що відповідач в рахунок погашення заборгованості передав банку автомобіль марки «NISSAN Primera», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль був реалізований 10 червня 2009 року за 79 000 грн. Ці кошти пішли на погашення суми заборгованості.
Тобто, зазначеним судовим рішенням стягнуто усю суму заборгованості за кредитом достроково, чим змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору та вважається, що строк виконання договору в повному обсязі настав.
Оскільки кредитодавець самостійно, на власний розсуд, скористався своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору та змінив строк кредитування, а отже за відсутності належної правової підстави, яка через власні дії кредитодавця є такою, що припинена, відсутні й підстави для нарахування відсотків після дострокового припинення кредитного зобов`язання, а також неустойки (пені), обумовленої цим договором.
Аналогічного за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 липня                2019 року у справі №399/809/15 (провадження № 61-10409св18) та від 09 жовтня           2019 року у справі № 750/8791/15 (провадження № 61-25659св18).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.
Щодо стягнення тіла кредиту колегія суддів зазначає наступне.
Як вже зазначалось вище, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва                                   від 06 вересня 2010 року у справі № 2-1002/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача з поміж іншого 8 841,24 доларів США заборгованості за кредитом, отже позивач вже реалізував своє право на стягнення кредитної заборгованості.
Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суди попередніх інстанцій не врахували, що за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, отже в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.
У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів вважає прийнятними доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на ту обставину, що тіло кредиту з нього вже було стягнуто на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року.
За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, проценти та пеню, нараховані в межах строку дії кредитного договору при наявності судового рішення про стягнення цих сум, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.
Разом із тим колегія суддів вважає за можливе зазначити, що укладення між сторонами 15 лютого 2012 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору № K3H1AK01955226 та 04 листопада 2013 року додаткової угоди № 2 до кредитного договору                                             № K3H1AK01955226 які є невід`ємними частинами означеного договору не має правового значення для вирішення цієї справи, так як дія означеного кредитного договору була припинена внаслідок реалізації позивачем свого права на дострокову вимогу про стягнення боргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Щодо розподілу судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки заявник поніс судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій, судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 11 327,40 грн (4019,40 грн + 7 308 грн), підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 11 327 гривень 40 копійок на відшкодування судових витрат, понесених за подання апеляційної та касаційної скарг
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.           
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                  А. І. Грушицький 
І. В. Литвиненко
І. М. Фаловська
С. П. Штелик