ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року	Львів	Справа № 161/17423/15-а пров. № А/857/1613/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В., 
з участю секретаря судового засідання Гавгун С.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Плеханова З.Б., 
час ухвалення рішення – 13:28:43, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород, 
дата складання повного тексту рішення – 26.12.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ), яким з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправною бездіяльність командування військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині невиконання ст. 12 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; стягнути з військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 суму заборгованості за найм житла в сумі 25630,00 грн, з них, 22000,00 грн заборгованості стягнути в користь ОСОБА_1 3300,00 грн (15%) - податку з доходів фізичних осіб та 330,00 грн. - військового збору, в користь держави. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати , а саме: витрати на оплату судового збору, витрати на правову допомогу та транспортні витрати.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невирішення питання щодо забезпечення ОСОБА_2 та членів його сім`ї службовим житловим приміщенням. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за найм житла в розмірі 15000 грн (п`ятнадцять тисяч гривень) з вирахуванням податків та зборів. В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що договір оренди не може бути оцінений судом як письмовий доказ, оскільки відповідачем з фізичною особою Кушіль договір оренди на проживання позивача з сім`єю у 2015 році не укладався, і відповідно не укладався договір суборенди, тому обов`язки на  виконання такого договору у відповідача відсутні. Також суд першої інстанції не взяв до уваги договір суборенди житлового приміщення від 31 грудня 2014 року, де вказано, що Військова частина НОМЕР_1 (орендар) надала  ОСОБА_2 у користування житлове приміщення за адресою:  АДРЕСА_1 , оскільки даний договір не містить печатки військової частини, не зареєстрований в Житлово-експлуатаційній організації, і також відсутній  акт    приймання-передавання орендованого житлового приміщення, який підписується представниками орендодавця, органу Держприкордонслужби та наймачем, що вимагається Положенням про порядок оренди та оплати орендованих житлових приміщень у Державній прикордонній службі України.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його змінити шляхом ухвалення судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що несплата орендної плати та невиконання договору оренди житла відповідачем стали причиною того, що сім`я позивача опинилась без забезпеченого та гарантованого державою житла, а також з боргами, які були наслідком незаконних дій керівництва військової частини.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін. 
Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивує неможливістю прибути в судове засідання через запровадження карантинних заходів, пов`язаних із запобіганням поширення коронавірусної хвороби (COVID-19). 
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи. 
Також колегія суддів враховує, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції вже двічі відкладався з тих самих підстав. 
А відповідно до ч. 1 ст. 45 Кодексу адміністративного судочинства України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. 
Зважаючи на положення Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для її належного розгляду, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, а їх участь у судовому засіданні не визнана обов`язковою.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги і відзиву на неї в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу на посаді заступника начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно наказу начальника Луцького ПЗ від 22.01.2016 року № 1.5-ос «По особовому складу» майора ОСОБА_1 (П-004264), заступника начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу, виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 24 січня 2016 року, з метою вибуття для подальшого проходження військової служби в розпорядження начальника Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (м. Одеса). 
У червні 2013 року між ОСОБА_1 та начальником Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України було укладено контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України. У пункті 2 контракту вказано, що Державна прикордонна служба України, серед іншого, зобов`язується забезпечити відповідно до законодавства належні умови для проходження військової служби громадянином України, зокрема, надання жилого приміщення або виплату грошової компенсації за піднайм (найм) жилого приміщення.
З договору про закупівлю послуг з оренди житлового приміщення № 7-13 від 01 січня 2013 року слідує, що військова частина НОМЕР_1 в особі командира частини ОСОБА_3 (орендар) з однієї сторони та фізичної особи ОСОБА_4 (орендодавець) з іншої сторони уклали договір про те, що орендодавець надає, а орендар приймає в оренду житлове приміщення - квартиру в АДРЕСА_1 для тимчасового проживання військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 (суборендар) та його сім`ї. Загальна сума договору становить 16800,00 грн. Розмір плати за користування житловим приміщенням в місяць складає 1400,00 грн. Строк дії договору з 01.01.2013 року до 31.12.2013 року. Згідно актів приймання-передачі орендованого житлового приміщення від 01 січня 2013 року житлове приміщення за вищевказаною адресою, а також обладнання та інвентар було передано від орендодавця ОСОБА_4 до орендаря (військової частини НОМЕР_1 ), а в подальшому від орендаря до суборендаря ОСОБА_2 . 
Додатковою угодою № 1-13 від 30 грудня 2013 року договір про закупівлю послуг з оренди житлового приміщення № 7-13 від 01 січня 2013 року був продовжений до 31.12.2014 року. Додатковою угодою № 2-14 від 18 березня 2014 року було змінено загальну суму договору на 9400 грн. і щомісячний розмір сплати встановлений в розмірі 660 грн (т. 1 а.с. 80).
Як слідує з договору суборенди житлового приміщення від 31 грудня 2014 року Військова частина НОМЕР_1 (орендар) надала ОСОБА_2 у користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке являє собою одну кімнату житловою прощею 16 кв.м. Згідно пункту 5.1. термін дії договору з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року. Даний договір містить підписи командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Печатка військової частини із зазначенням коду ЄДРПОУ - відсутня. 
22 грудня 2014 року позивач звернувся до начальника Луцького прикордонного загону з рапортом №15086 про продовження оренди зазначено вище житлового приміщення та передачу йому його в суборенду на 2015 рік для проживання його та членів його сім`ї- дружини ОСОБА_7 . Також зазначив у рапорті, що орендодавцем зазначена сума оренди приміщення у 2015 році в розмірі 2950 грн. Як підставу звернення з даним рапортом вказав ст. 12 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Наказ Адміністрації   Державної прикордонної служби України від 14.03.07 року.
06 лютого 2015 року позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з рапортом, де вказав, що він не отримав відповіді на свій рапорт від 22 грудня 2014 року. Йому стало відомо, що договір про суборенду для проживання його сім`ї у вищевказаному приміщенні не укладений і просить вирішити питання.
Також позивач звертався до начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу підполковника ОСОБА_8 з рапортами від 09 лютого 2015 року, 02 березня 2015 року, 03 липня; 2015 року з рапортами № 9026,9025 щодо питання про надання службового житла, щодо причин бездіяльності посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 та повідомив, що заборгованість за оренду житла складає 13200 грн, з яких ним було сплачено 4700 грн. 
02 листопада 2015 року позивач подав рапорт № 14399, в якому вказав, що власник житла, яке позивач орендує, виселив його через відсутність належним чином оформлених документів по оренді житлового приміщення з боку військової частини, постійні несвоєчасні оплати оренди з боку позивача. Загальна сума сплачених коштів по оренді житла за 10 місяців 2015 року склала 22000 грн без сплати обов`язкових платежів. На даний момент немає постійного місця проживання для себе, дружини та новонародженої доньки. 
Листом від 25.11.2015 року відповідачем було надано інформацію на рапорти позивача від 02.11.2015 року, в тому числі і на рапорт № 14399, де вказав, що прийом-передача орендованого житла для позивача здійснена документально у грудні 2014 року. Позивач перебуває у списках осіб, що потребують отримання службового житла, зі складом сім`ї дві особи. У 2015 році житло за адресою: АДРЕСА_2 було розподілене майору ОСОБА_9 , та по вул.Є.Коновальця житло було розподілене прапорщику ОСОБА_10 , прапорщику ОСОБА_11 , лейтенанту ОСОБА_12 , капітану ОСОБА_13 , полковнику ОСОБА_14 . На сьогоднішній день здійснюються пошуки відповідного для сім`ї позивача житла для оренди військовою частиною. При наявності житла та відповідних документів у власника житла, а також бажання власника житла оформити з частиною договір, позивача буде одразу проінформовано.
Згідно протоколу № 4 від 24.04.2009 р. засідання гарнізонної житлової комісії м. Луцьк ДПС України від 24.04.2009 року, ОСОБА_2 перебуває у списках осіб, що потребують отримання службового житла, зі складом сім`ї дві особи.
На засіданні житлової комісії Луцького прикордонного загону 17.12.2015 року було внесено зміни в житлову справу ОСОБА_1 , в якого змінився склад сім`ї у зв`язку з одруженням та народженням дочки. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок оренди та оплати орендованих житлових приміщень у Державній прикордонній службі України від 14.03.2007 року № 185,  оренда житлових приміщень для розміщення військовослужбовців і членів їх сімей здійснюється органом Держприкордонслужби на підставі договору, оформленого згідно з вимогами чинного законодавства.
Згідно з пунктом 2.3 Положення договори оренди житлових приміщень, що перебувають у приватній власності фізичних осіб, підлягають реєстрації в житлово-експлуатаційних організаціях (ЖЕК, КЕУ, ДУ тощо), а в разі, якщо такі житлові приміщення розташовано у сільській місцевості, - в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 3.1 наведеного Положення, орган Держприкордонслужби орендує житлове приміщення і надає   його   в   суборенду   військовослужбовцю з обов`язковим укладенням з ним договору суборенди цього житлового приміщення та складенням   акта   приймання-передавання орендованого житлового приміщення, який підписується представниками орендодавця, органу Держприкордонслужби та наймачем.
У відповідності до приписів Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 року №1081, військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла. У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови у зазначених казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. Для інших військовослужбовців військова частина зобов`язана орендувати житло з метою забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднаймання (наймання) житлового приміщення у встановленому порядку. Компенсація за піднайом виплачується за місцем проходження військової служби відповідно до Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень затвердженого поставою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 № 450 ( далі- Порядок виплати грошової компенсації) .
З наведених положень слідує, що держава зобов`язалась забезпечувати військовослужбовців житловими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення, а тому виплата грошової компенсації за піднайом житла військовослужбовцю є похідним обов`язком держави, який випливає з факту незабезпечення військовослужбовця належним приміщенням.
Пунктом 4 Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найм) ними житлових приміщень, затвердженого поставою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 № 450, визначено, що підставою для виплати грошової компенсації є рапорт військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується починаючи з дня реєстрації поданого в установленому порядку рапорту військовослужбовця особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - за місцем проходження військової служби згідно з наказом командира (начальника) військової частини.
Пунктом 6 наведеного Порядку виплати грошової компенсації встановлені підстави для відмови в виплаті грошової компенсації, а саме: наявності у військовослужбовця або членів його сім`ї за місцем проходження військової служби жилого приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, площею, що відповідає мінімальним нормам, визначеним житловим законодавством; нездачі службового жилого приміщення (у тому числі в гуртожитку) за попереднім місцем проходження військової служби; штучного погіршення військовослужбовцем житлових умов шляхом обміну займаного житлового приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання житлового будинку (частини будинку), а також внаслідок вилучення житлового приміщення, використовуваного для провадження господарської діяльності промислового характеру, в населених пунктах, зазначених в абзаці другому цього пункту, - протягом п`яти років з моменту вчинення таких дій.
Як видно з матеріалів справи, відповідач не надав відповідь на рапорт позивача від 22.12.2014 року, а також не вчинив жодних дій щодо забезпечення позивача та його дружини житловим приміщенням, у зв`язку з чим позивач самостійно орендував житло і сплачував кошти.
Статтею 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивачу ні житло, ні компенсація у 2015 році не надавалися, що відображено у листі № 721/11528 від 25.11.2015 року. Позивач звільнив орендоване приміщення з 01 листопада 2015 року.
Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 15.09.11 № 679 «Про розмір орендної плати» встановлено, що у разі укладання договорів на оренду житлових приміщень у фізичних осіб орендна плата разом з податком з доходів фізичних осіб починаючи з 01 жовтня 2011 року не може перевищувати розмірів для інших обласних центрів (зокрема, міста Луцька) на місяць - 1 чол. 1400 грн., 2 чол. 1500 грн., 3 чол. 2000 грн., 4 чол. і більше 2500 грн. 
Враховуючи відсутність дій відповідача щодо забезпечення житловим приміщенням позивача, а також підстав для відмови у виплаті грошової компенсації, встановлених п. 6 вищенаведеного Порядку, колегія суддів вважає бездіяльність відповідача щодо незабезпечення житловим приміщенням позивача протиправною, оскільки необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно - правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Разом з тим, відносини позивача з власником житлового приміщення, якому позивач сплатив кошти, є цивільно-правовими, а взаємовідносини між сторонами в питанні прав і обов`язків під час проходження позивачем служби є публічно-правовими. 
А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога щодо стягнення сум, сплачених позивачем за найм житла, задоволенню не підлягає, оскільки стосується цивільно-правових відносин між позивачем і фізичною особою, у якої позивач орендував житло, і не стосується взаємовідносин між сторонами під час проходження публічної служби. Крім того, зазначена сума не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем з фізичною особою Кушіль договір оренди не укладався на проживання позивача з сім`єю у 2015 році, і, відповідно, не укладався договір суборенди, тому обов`язки на виконання такого договору у відповідача відсутні. 
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не може бути оціненим як належний та допустимий доказ Договір суборенди житлового приміщення від 31 грудня 2014 року, де вказано, що Військова частина НОМЕР_1 (орендар) надала ОСОБА_2 у користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки даний договір не містить печатки військової частини, не зареєстрований в Житлово-експлуатаційній організації, і також відсутній акт приймання-передавання орендованого житлового приміщення, який підписується представниками орендодавця, органу Держприкордонслужби та наймачем, що вимагається Положенням про порядок оренди та оплати орендованих житлових приміщень у Державній прикордонній службі України.
Оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що компенсація, яка підлягає сплаті позивачу за піднайм житла, складає суму з розрахунку за 10 місяців 2015 року виходячи з щомісячного розміру коштів 1500 грн., а саме: 15000 грн. за вирахуванням обов`язкових платежів.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд –                              

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 161/17423/15-а залишити без змін. 
   Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 03.07.2020 року