Номер провадження: 33/813/803/20
Номер справи місцевого суду: 523/4685/20 
Головуючий у першій інстанції Позняк В. С. 
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Судді Цюри Т.В.,
За участю секретаря судового засідання – Ющак А.Ю., 
розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на постанову Суворовського районного суду м.Одеси від 26 травня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, за змістом протоколу проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за  ч.1  ст. 130  Кодексу  України про адміністративні правопорушення

ВСТАНОВИВ:

Постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 26 травня 2020 року ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч.1 КУпАП та застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на один рік, а також із стягненням судового збору у розмірі 420,40 гривень, зарахувавши  його до спеціального фонду Державного бюджету України.
Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить судскасувати постанову Суворовського районного суду м.Одеси від 26 травня 2020 року та закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. 
Дослідивши матеріали адміністративної справи, вислухавши пояснення ОСОБА_1 , його захисника – адвоката Ткачук А.Ю. та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 7 ст.294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. 
Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Оцінка доказів, у відповідності до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху, водій зобов`язаний за вимогою працівника правоохоронного органу пройти у встановленому законом порядку медичний огляд для встановлення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних або токсичних речовин.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 додержався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення, у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.
Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вказане адміністративне правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме: 
-протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №335230 від 29.02.2020 року, відповідно до якого 29.02.2020 року о 02:45 годині, водій ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Семена Палія, 113-а в м. Одесі, керував автомобілем марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук). Від проходження огляду на стан сп`яніння в законному порядку за допомогою приладу марки «Drager» та в медичному закладі водій відмовився в присутності двох свідків, тим самим порушив вимоги п. 2.5 «Правил дорожнього руху";
-письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вказаного правопорушення (а.с. 3,4);
-та іншими документами, долученими інспектором до протоколу (а.с. 5). 
Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 встановленою постановою судді Суворовського районного суду м.Одеси від 26 травня 2020 рокута порушенні ним вимог п. 2.5  ПДР України, тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 посилається на те, що пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були підготовлені поліцейськими заздалегідь, оскільки вони були у печатному вигляді. Крім того, як зазначає апелянт, у вказаних поясненнях свідки зазначили, що нібито бачили, як ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mitsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , однак бачити цього вони не могли, оскільки були запрошені поліцейськими вже після зупинки ОСОБА_1 .
Проте апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів апелянта, з огляду на таке.
Так, свідок ОСОБА_3 у своїх поясненнях зазначив, що він був запрошений поліцейським патрульної поліції у якості свідка при складанні адміністративного протоколу за ст. 130 КУпАП відносно водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки Mitsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, тремтіння рук. Також, свідком ОСОБА_3 засвідчено, що водій відмовився від огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та від проведення огляду в закладі охорони здоров`я (а.с.3).
Аналогічні пояснення щодо факту алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 та відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння надав і свідок ОСОБА_4 (а.с.4).
Підстав для визнання таких показань недостовірними, апеляційний суд не вбачає, оскільки вони підписані зазначеними особами власноручно та узгоджуються між собою. 
При цьому, ОСОБА_5 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про допит вказаних свідків в судовому засіданні апеляційного суду, а тому зважаючи на один з основоположних принципів судочинства - диспозитивність, у суду відсутні підстави для виклику вказаних свідків за власною ініціативою.
З огляду на вищевикладене також є необґрунтованими і безпідставними доводи апелянта, про те, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а навпаки бажав пройти огляд у вказаному закладі, оскільки такі спростовані поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .
Більш того, з метою перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції був досліджений та відтворений відеозапис з нагрудних камер працівників патрульної поліції, з якого чітко вбачається, що працівники патрульної поліції неодноразово пропонували ОСОБА_1 самостійно пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу – газоаналізатора «Drager» та роз`ясняли його право щодо проведення огляду у відповідному закладі охорони здоров`я, однак ОСОБА_1 відмовився (а.с. 5), що підтверджується, також, протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 335230 від 29.02.2020 року, у якому зазначено, що пройти огляд на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій ОСОБА_1 відмовився в присутності двох свідків. 
Вищенаведені докази беззаперечно підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за: 1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння....; 2) передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів; 3) відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Дії  ОСОБА_1 в частині порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, є винними та свідчать про скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. 
ОСОБА_1 не навів в апеляційній скарзі будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів того, що працівники патрульної поліції під час складення адміністративних матеріалів відносно нього діяли неправомірно. 
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а тому визнав винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та наклав на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Враховуючи наведене, посилання апелянта на незаконність постанови судді є непереконливими.
Порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час перегляду, постанова суду є законною та обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Постанову Суворовського районного суду м.Одеси від 26 травня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, за змістом протоколу проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за  ч.1  ст. 130  Кодексу  України про адміністративні правопорушення – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя 
Одеського апеляційного суду Т.В. Цюра