ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 липня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/8124/19 
Номер провадження 22-ц/816/1493/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Ткачук С. С. 

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Садикова Василя Васильовича 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 червня 2020 року в складі судді Клименко А.Я., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 12 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа: ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи вимоги тим, що 30 вересня 2019 року о 17-05 хв. в м. Суми по вул. Ю.Вєтрова, поблизу буд.№20 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю ЗАЗ VIDA з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу KIA RIO з номерним знаком НОМЕР_2 . під керуванням ОСОБА_1 . У результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу KIA RIO спричинені пошкодження. Вина водія – ОСОБА_2 підтверджена постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 жовтня 2019 року. 
Для відновлення транспортного засобу KIA RIO реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 було витрачено 34852,00 грн, що складалися з відновлюваних робіт та з вартості запасних частин. 
ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатила частину коштів, а саме 21354,82 грн. Відповідачкм була сплачена франшиза у розмірі 2000 грн. Інша частина коштів у розмірі 12097,18 грн. позивачу не відшкодована до теперішнього часу. 
Крім того вказує, що винними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 12097,18 грн, додаткові витрати (правова допомога) - 6000 грн, моральну шкоду в сумі 6000 грн, судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 768,40 грн.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 12097 грн 18 коп. та 4000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 16097 грн 18 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6768 грн 40 коп. в рахунок відшкодування судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 – адвокат Садиков В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що ліміт відповідальності застрахованої особи на день страхового випадку становить 100000 грн, а тому стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої в межах страхового відшкодування, визначеного Полісом, є незаконним. Судом першої інстанції безпідставно не враховано у спірних правовідносинах правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 04 липня 2018 року справа №755/18006/15-ц. Зазначав, що при визначенні розміру матеріального збитку судом не враховано ступінь фізичного зносу транспортного засобу на момент вчинення ДТП та фактично прийнято лише вартість ремонтно-відновлювальних робіт та вартість нових складників. 
Вказував, що позивачем не надано суду належних доказів завдання йому моральної шкоди. 
Крім того судом першої інстанції не враховано, що судові витрати, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, повинні стягуватися з відповідача пропорційно задоволених вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Кузнєцов А.С. просить рішення суду залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2020 року: 2102 грн х 100 = 210200 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2019 року о 17 год 05 хв. у м. Суми по вул. Ю.Вєтрова, поблизу будинку №20, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем KIA Rio, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень.
Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 340 грн (а.с.6). 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП була застрахована на підставі полісу №118021385 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 28 грудня 2018 року у ПрАТ «СК «ВУСО» (а.с.115).
Згідно страхового акту №12812-23 по полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №118021385 від 28 грудня 2018 року, затвердженого від 21 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 підлягає виплаті страхове відшкодування у розмірі 21354 грн 82 коп. (а.с. 20). При визначенні розміру матеріального збитку страховою компанією враховано коефіцієнт фізичного зносу 0,7 (а.с. 18-19).
21 жовтня 2019 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 21354 грн 82 коп.
04 листопада 2019 року ОСОБА_2 було сплачено ОСОБА_1 франшизу у розмірі 2000 грн (а.с. 8).
Судом встановлено, що для відновлення автомобіля KIA RIO ОСОБА_1 було витрачено 34852 грн (а.с. 10-14). Також позивач сплатив послуги евакуатора для перевезення автомобіля з місця пригоди до місця стоянки в сумі 600 грн. Тому загальний розмір збитків складає 35452 грн.
Таким чином, різниця невідшкодованої матеріальної шкоди становить 12097 грн 18 коп., відповідач у добровільному порядку відшкодовувати вказану суму відмовляється.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_2 транспортному засобу ОСОБА_1 завдано матеріальну шкоду, позивачем були понесені фактичні витрати на відновлення пошкодженого автомобіля в сумі 34852 грн, позивачу відшкодовано лише 23354 грн 82 коп., тому обов`язок щодо відшкодування різниці між фактично понесеними витратами позивача на відновлення пошкодженого автомобіля та сумою виплаченого страхового відшкодування в розмірі 12097 грн 18 коп. покладається на відповідача. Крім того, з урахуванням ступеня вини ОСОБА_2 у вчинені ДТП, тривалості і глибини страждань ОСОБА_1 , виходячи із засад розумності та справедливості з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 4000 грн.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, 

пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Виходячи з вимог ст.ст. 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. 
При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Пунктом 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а вартість складників аварійно пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.
Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).
       Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
        Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 фактично поніс витрати на відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу на суму 34852 грн, на підтвердження чого надав акт виконаних робіт, акт надання послуг, квитанції, товарні чеки, на підставі яких здійснювалася оплата. 
Отже, ураховуючи обставини того, що вартість майнового збитку (34852 грн), завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_2 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування (23354 грн 82 коп.), то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_2 , як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням, що становить 12097 грн 18 коп. ( 34852 грн – 23354,82 грн), оскільки у даному випадку особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна при виплаті страхового відшкодування. 
Доводи апеляційної скарги про те, що заподіяна ОСОБА_1 матеріальна шкода не перевищує ліміт відповідальності ПрАТ «СК «ВУСО» як страховика, а тому покладення 

на ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить нормам чинного законодавства не заслуговують на увагу, оскільки саме з винного водія стягується різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 та Верховного Суду, викладених у постановах від 13 червня 2019 року у справі 587/1080/16-ц та від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц.
Крім того, згідно з приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 3, 9 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як убачається з постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 визнав вину у вчиненні адміністративного правопорушення, а саме те, що він порушив правила дорожнього руху, які призвели до дорожньо-транспортної пригоди і пошкодження транспортного засобу.
Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди, з урахуванням принципів розумності та справедливості, у розмірі 4000 грн, зважаючи на характер і обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок пошкодження автомобіля.
Але, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру судових витрат.
Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. та понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн (а.с. 2, 15). 
Позовні вимоги ОСОБА_1 судом першої інстанції задоволено на 88,95%.
Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 

376 ЦПК України,  в частині розподілу судових витрат підлягає зміні так як судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених вимог.
Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 6020 грн 49 коп., а не 6768 грн 40 коп. як стягнув суд першої інстанції.
       Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Садикова Василя Васильовича задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 червня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 6020 грн 49 коп. у рахунок відшкодування судових витрат, а не 6768 грн 40 коп. як стягнув суд першої інстанції.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                 В.І. Криворотенко

Судді:                                                                          Т.А. Левченко

                                                                                С.С. Ткачук