ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 вересня 2020 року                                                         м. Чернівці
справа № 725/7096/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Кулянда М.І., Перепелюк І.Б.
секретар Вовкун Н.Ю.
     розглянувши у порядку письмового провадження  цивільну справу за позовом Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Іщенко І.В.),-

ВСТАНОВИВ:
 
 У грудні 2019 року Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго»  звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачами укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для проведення розрахунків. Послуги з постачання теплової енергії надавались протягом опалювального періоду із жовтня по квітень місяці відповідно по роках. Нарахування відповідачу за надані житлово-комунальні послуги проводилось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України 3630 від 21.07.2005 року, а проведення перерахунків розміру плати за надання з постачання теплової енергії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №151 від 17.02.2010 року.
Відповідач в добровільному порядку за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії за період 01.10.2015 року по 30.04.2019 рік в сумі 30 661 гривня 16 копійок не відшкодувала.
____________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/764/20 

Просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також 3646 гривень 45 копійок втрат від інфляційних процесів, 1020 гривень 59 копійок, три відсотки річних та витрати пов`язанні із сплатою судового збору в сумі1 921грн.00коп. 
      Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року позовні вимоги задоволені частково. 
Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 , на користь Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго», заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії в сумі 23 097 гривень 10 копійок, втрат від інфляційних процесів  в сумі 2 613 гривень 35 копійок, три відсотки річних на суму 749 гривень 31 копійку та судовий збір в сумі 1 921 гривні. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині розподілу судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги  ОСОБА_2 , яка діє від імені  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Свої доводи мотивує тим, що відмовляючи у стягненні витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача не надано акту виконаних робіт, акту приймання-передачі наданих послуг складений в результаті надання юридичної допомоги, однак такі доводи суду є безпідставними, оскільки на звороті аркушу справи 33 міститься копія акту виконаних робіт №2 до договору про надання правової допомоги від 02.07.2019 року за отримані послуги з правничої допомоги станом на 13.02.2020 року, в якому зазначений детальний опис робіт (наданих послуг) та підписаний кожною із сторін.
Просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року  в частині розподілу судових витрат змінити, доповнивши його резолютивну частину наступним змістом: «Стягнути з МКП «Чернівцітеплокомуненерго», на користь  ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 10000 гривень. 
У відзиві на апеляційну скаргу МКП «Чернівцітеплокомуненерго»,  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване. У відзиві посилалось на зміст рішення першої інстанції, щодо відсутності належних документів, які б підтвердили понесені відповідачем витрати про надання правової допомоги.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано детального опису робіт, виконаних для надання правової допомоги від 02.07.2019 року, згідно яких витрати на професійну правничу допомогу адвоката склали 10 000 гривень, не надано акту виконаних робіт, акту приймання-передачі наданих послуг, складений в результаті надання юридичної допомоги та підписаний кожною із сторін.
Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх таким що не відповідають обставинам справи, постановлені з порушенням норм права, враховуючи наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
   При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Великої Палаи Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
   У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

   Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
   Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
   Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.  За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
  Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У відповідності до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. Ц свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VІ не наводить форму та вимогу до документа. Що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні від 29 грудня 2017 року №148, затверджене постановою Правління Національного банку України, не визначає порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюється на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
Статтею 137 ЦПК України також не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на послуги адвоката.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.
   Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що повноваження представника ОСОБА_1 - адвоката Ісар О.Я. на участь у розгляді справи підтверджені Договором про надання правової допомоги від 02.07.2019 року, та виданим на підставі зазначеного договору ордером адвоката (а.с.32,35). 
03 лютого 2020 року Додатком №2 до Договору про надання правової допомоги від 02.07.2019 року, встановлено, що замовник сплачує виконавцю гонорар в сумі 1000 гривень за одну годину витраченого часу адвоката, а також за кожне судове засідання, в якому адвокат приймає участь, по 1000 гривень за кожне судове засідання протягом 10 днів з дати підписання акту виконаних робіт (а.с.33). 
Розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджений розрахунком (актом виконаних робіт №2) до Договору про надання правової допомоги від 02.07.2019 року за отримані послуги з правничої допомоги станом на 13.02.2020 року на загальну суму 10000 гривень, які містять детальний розрахунок наданих адвокатом послуг, а також відповідною квитанцією (а.с.33 зв., 34).
Відмовляючи в задоволенні даної вимоги суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи на звороті аркушу 33 міститься копія акту виконаних робіт №2 до Договору про надання правової допомоги від 02.07.2019 року за отримані послуги з правничої допомоги станом на 13.02.2020 року на загальну суму 10000 гривень, які містять детальний розрахунок наданих адвокатом послуг, а також відповідною квитанцією, тому дійшов помилкового висновку про відсутність підтверджуючих документів щодо понесених відповідачем витрат на правову допомогу.
Таким чином, колегія суддів встановила, що витрати на професійну правничу допомогу, здійснені адвокатом Ісар Оксаною Ярославівною, є документально підтвердженими, пов`язаними з розглядом справи, поданими до судових дебатів, тому приходить до висновку про наявність підстав для стягнення таких витрат.
Крім того, МКП «Чернівцітеплокомуненерго» не скористалося передбаченим частиною п`ятою статті 137 ЦПК України правом заявити клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 З огляду на  викладене судова колегія вважає, що з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині розподілу судових витрат погодитися не можна. Тому, рішення в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу підлягає скасуванню із постановленням нового рішення в цій частині, а в частині стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги рішення суду не оскаржувалося, а тому колегією суддів не переглядалося.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасувати.
Стягнути з МКП «Чернівцітеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10000 гривень.
В решті частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 вересня 2020 року 

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк