ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/690/18  Номер провадження 22-ц/814/894/20	Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик А.Є.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,
секретар Зеленська О.І.,
за участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Матюх О.В., Калініченко Г.Д. та її представника - адвоката Панченко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтава у порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 21 січня 2020 року, постановлене суддею Гвоздик А.Є.,
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Стасівська сільська рада Диканського району Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и в:
31.07.2018 ОСОБА_2 звернулася в суд із указаним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету спору від 23.04.2019, просить усунути перешкоди у користуванні належною їй власністю, зобов`язавши ОСОБА_1 демонтувати та засипати вигрібну яму, що знаходиться на межі їх земельних ділянок, без права її відновлення на відстані менше ніж 20 метрів від житлового будинку із обов`язковим врахуванням напрямку ухилу ділянки, що перебуває у її користуванні. Понесені судові витрати, включно із витратами на правову допомогу в розмірі 12 259,40 грн., просить стягнути із відповідача.
В обґрунтування позову зазначає, що на підставі рішення виконкому Стасівської сільської Ради народних депутатів від 24.02.1988 №15 та наказу дирекції радгоспу «Стасівський» від 11.02.1988 №21-з, її чоловікові ОСОБА_3 за рахунок присадибного фонду в АДРЕСА_1 виділено земельну ділянку площею 0,10 га, на якій вони здійснили будівництво житлового будинку і господарських будівель, Ѕ частину яких вона успадкувала після смерті чоловіка на підставі судового рішення (справа №529/253/18) та 11.06.2018 зареєструвала за собою право власності на указані об`єкти нерухомості по 
АДРЕСА_3. Суміжна земельна ділянка по  АДРЕСА_2 , на якій розташований житловий будинок із господарськими будівлями, належить ОСОБА_1  на підставі державного акту про право власності. На межі своєї земельної ділянки ОСОБА_1 з порушенням державних санітарних норм розмістила вигрібну яму, яка частково виходить на її, позивача земельну ділянку, на відставні 5,5 метрів від її житлового будинку. Неприємні запахи та води, які з вигрібної ями проникають до фундаменту будинку, створюють їй, позивачу, незручності та перешкоди у користуванні як земельною ділянкою, так і житловим будинком. Тому просить суд відновити порушене право в судовому порядку.
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 21.01.2020 змінену позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , шляхом демонтування та засипання вигрібної ями, яка знаходиться на межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , та за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності  ОСОБА_2 , без права її відновлення на відстані менше ніж 20 м від житлового будинку з обов`язковим врахуванням напрямку ухилу ділянки, який є власністю  ОСОБА_2 та розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 12 259,40 грн.та 1 409,60 грн. судового збору, а всього 13 669,00 грн.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 при використанні вигрібної ями, яка знаходиться на території її господарства, однак у недозволеній близькості до житлового будинку позивача, створює перешкоди в користуванні своєю власністю, а тому вказана вигрібна яма підлягає демонтажу шляхом засипання землею.
Судові витрати, з урахуванням витрат на правову допомогу, як доведені, стягнуті з відповідача на підставі ст.141 ЦПК України.
Відповідач із рішенням суду першої інстанції не погодилася, оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вважає мотиви звернення в суд із позовом надуманими, а позовні вимоги штучно створеними, оскільки намір ОСОБА_2 отримати у власність земельну ділянку площею в 1,6 кв.м., на якій розташована незначна частина перекриття її вигрібної ями, порушує принцип цілісності такої споруди та земельної ділянки.
Доводить, що 11.02.1988 ОСОБА_3 під забудову була виділена земельна ділянка площею 0,10 га за рахунок вільного присадибного фонду. Частина земельної ділянки площею в 1,6 кв.м., на якій розташована вигрібна яма і яку має намір приватизувати позивач, починаючи із 1987 року не була вільною та не могла бути виділена родині Демченків під забудову. 
Вважає, що районний суд порушив ст.ст.13, 264 ч.2 ЦПК України, вийшовши за межі позову та розглянувши справу за первісною позовною вимогою, яка після зміни предмету спору позивачем не була заявлена.
Доводить, що фактично предмет спору становить спір про усунення перешкод у користуванні власністю - будинком, а не земельною ділянкою, яка не сформована, а отже не є об`єктом цивільних прав, оскільки належить до земель комунальної власності та знаходиться у незаконному фактичному користуванні позивача.
Заперечує правомірність рішення Диканського районного суду Полтавської області від 07.05.2018 (справа №529/253/18), на підставі якого ОСОБА_2 , яка не відноситься до кола спадкоємців ОСОБА_3 , набула права власності на самочинно збудоване домоволодіння.
Посилаючись на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27.08.2019 №28-19, а саме, відповіді на друге та третє питання, доводить, що відстань від вигрібної ями до житлового будинку позивача відповідає будівельним нормам, а сама яма входить до складу будинковолодіння і є нерухомим майном, об`єктом, що розташований на землі і не може бути переміщений в інше місце без втрати якісних та функціональних характеристик.
Разом із тим, вважає припущеннями висновки експерта по першому питанню, зокрема, щодо фільтрації рідких відходів з ями у ґрунт за відсутності конструкції днища ями та без дослідження її об`єму й відходів, що надходять до ями, періодичності їх відкачування. А застосовані експертом для дослідження акти, зокрема, ДБН 360-92** та ДБН 79-92, вважає такими, що не підлягають застосуванню, оскільки вони набули чинності після введення в експлуатацію належного ОСОБА_1 будинку (з водопостачанням та водовідведенням) у 1987 році, тоді як введенні в дію ДБН Б.2.2.-12:2018 із 01.09.2018 скасовано. 
Посилаючись на п.7 ст.376 ЦК України та п.22 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 №6, доводить, що демонтаж чи знесення нерухомого майна є крайньою мірою, застосування якої можливе лише після використання усіх заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Із 1987 року родина відповідача не отримувала жодних приписів уповноважених органів щодо можливих порушень будівельних норм, а у разі надходження припису буде усувати виявлені порушення у визначений таким органом строк.
За відсутності дослідження уповноваженого органу щодо перевищення рівня забруднення повітря, вважає недоведеними твердження позивача, з якими погодився районний суд, щодо поширення неприємних запахів від вигрібної ями, як перешкоди у користуванні позивачем належною їй власністю. 
Зазначає, що судом не допитувалися в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на показання яких послався районний суд в оскаржуваному рішенні.
Доводить, що районний суд проводив судові засідання із порушенням норм процесуального права, допускав помилки в цифрах, протиправно, без зазначення мотивів, не взяв до уваги надані відповідачем пояснення та докази, зокрема, щодо часткового розташування перекриття ями поза самовільно встановленої ОСОБА_3 межею та застосування наслідків спливу строку позовної давності у даному спорі; не розглянув її клопотання від 10.10.2018 про винесення окремої ухвали і про витребування доказів, від 12.02.2019 та 16.12.2019 про приєднання доказів і притягнення до відповідальності, від 08.05.2019 про призначення судової експертизи та про виклик свідка, не залучив її сина - ОСОБА_9 до участі у справі в якості третьої особи. 
Заперечує висновки суду першої інстанції щодо доведеності витрат на правову допомогу. Посилаючись на номер справи, вказаний у детальних описах робіт (наданих послуг) адвокатом - №529/690/19, доводить, що такий номер має кримінальне провадження в ЄРДР 12018170160000146, а не указаний цивільний спір. Тоді як судовий збір розрахований судом за дві позовні вимоги, а не за одну змінену та без врахування її скрутного матеріального становища і наявності на утриманні сина - інваліда І групи. 
Доводить, що вона, ОСОБА_1 , з дати подачі первісного позову та до його зміни, несла матеріальні витрати, і суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у компенсації таких витрат, зумовлених відривом від звичайних занять.
       19.03.2020 до суду надійшла заява ОСОБА_1 з процесуальних питань, у якій просить під час перегляду рішення суду першої інстанції врахувати науковий висновок члена Науково-консультативної ради при Верховному Суді д.ю.н., проф. Мірошніченко А.М. для Великої Палати Верховного Суду щодо знесення об`єкта самочинного будівництва; а 10.04.2020 - пояснення, міркування і заперечення у відповідь на відзив.
06.04.2020 представник позивача - адвокат Панченко О.О. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав, викладених у позові, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Стасівська сільська рада надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника ради. При ухваленні рішення сільська рада покладається на розсуд суду.
       Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України).
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Заперечували наявність підстав для засипання спірної вигрібної ями, яка нею використовується із дня введення в експлуатацію житлового будинку та до 2017 року ніяких претензій зі сторони суміжного забудовника не виникало.
Позивач та її представник заперечили проти доводів апеляційної скарги, наполягаючи на правомірності задоволених позовних вимог щодо демонтажу вигрібної ями, яка створює перешкоди у користування житловим будинком та земельною ділянкою, яка на час розгляду справи апеляційною інстанцією позивачем приватизована.
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
       Судом установлено та не оспорюється сторонами, що рішенням виконкому Стасівської сільської ради народних депутатів від 24.02.1988 №15 схвалено рішення загальних зборів членів радгоспу «Стасівський» від 11.02.1988 №21-з про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га за рахунок земель присадибного фонду в АДРЕСА_1. Р ішенням виконавчого комітету Диканської районної ради народних депутатів від 16.03.1988 №76 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за вказаною адресою згідно Будівельного паспорту./а.с.20,21 т.1/
       ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер./а.с.13 т.1/ 
       Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07.05.2018 (справа №529/253/18) визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , яке у відповідності до технічного паспорта складається з житлового будинку (літ. А-1), літньої кухні (літ. Б, б), погріба вхідного (літ. В), сараю (літ. Г), гаража (літ. Д), трубопровода (літ. № 1), воріт огорожі (літ. № 2), хвіртки (літ. № 3), огорожі (літ. № 4).
Визнано за ОСОБА_2 , як за співвласником спільної сумісної власності подружжя право власності на 1/2 частину будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , яке у відповідності до технічного паспорта складається з житлового будинку (літ. А-1), літньої кухні (літ. Б, б), погріба вхідного (літ. В), сараю (літ. Г), гаража (літ. Д), трубопровода (літ. № 1), воріт огорожі (літ. № 2), хвіртки (літ. № 3), огорожі (літ. № 4). Рішення суду набрало законної сили 07.06.2018./а.с.14, 15-19, 23-25 т.1/ 
       Рішенням 25 сесії Стасівської сільської ради 7-ого скликання від 12.09.2017 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах АДРЕСА_1 на території Стасівської сільської ради Диканського району Полтавської області./а.с.22 т.1/
       Згідно висновку постійно діючої депутатської комісії Стасівської сільської ради, викладеного у протоколі №1 від 14.12.2017, ОСОБА_2 дозволено завершити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж такої земельної ділянки в натурі (на місцевості) без підпису суміжного землекористувача - ОСОБА_1 , яка не підписала акт прийому-передачі межових знаків та погодження меж із суміжним землевласником./а.с.67-68 т.1/
       Відповідачці ОСОБА_1 , як суміжному землевласнику, належить земельна ділянка площею 0,32 га на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ №024109, виданого 06.06.1995 згідно рішення виконкому Стасівської сільської Ради народних депутатів від 11.05.1994 №38./а.с.77,80 т.1/ Межі належної ОСОБА_1 земельної ділянки погоджені з суміжними землекористувачами ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про що зазначено у акті про встановлення меж ділянки (ділянок) в натурі від 12.05.1995, який ОСОБА_3 не підписаний./а.с.81 т.1/
       Згідно акту обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 29.11.2017, складеного та підписаного членами комісії з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів, соціального розвитку села та екології, встановлено, що між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує межа у вигляді паркану; при приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 не було включено частину вигрібної ями, яка виходить за межі приватизованої ділянки та розміщена на спільній межі з часу придбання домоволодіння та суттєво не перешкоджає використанню земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 /а.с.31 т.1/
       Відповідно до листа відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Диканської РДА від 27.02.2018 №01-23/20 щодо вирішення земельного спору, 07.02.2018 під час візуального огляду встановлено незабезпечення надійності та безпеки під час експлуатації вигрібної ями на присадибній земельній ділянці ОСОБА_1 . Державними санітарними нормами та правилами утримання територій населених місць, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 №45./а.с.34-35 т.1/
       Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №07-19 від 01.04.2019, земельна ділянка ОСОБА_1 вважається несформованою. Фактичний її розмір та межіне відповідають площі та межам, зазначеним у Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ №024109 за рахунок земель Стасівської сільської ради та за рахунок земельної ділянки ОСОБА_14 . При цьому, межа земельної ділянки з боку земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ОСОБА_2 не порушена./а.с.97-101 т.2/
       Висновком експерта судової будівельно-технічної експертизи №28-19 від 27.08.2019 встановлено, що господарська споруда розташована на межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , є вигрібною ямою. Розміри ями в плані 3,6х 2,5 метри, глибина ями не встановлена. Стіни ями - цегляні товщиною 250 мм, перекриття - залізобетонне (частково відсутнє), оглядовий люк з кришкою відсутній і в даному випадку є порушенням будівельних норм. На час проведення дослідження, не перекрита залізобетоном частина ями накрита шифером та засипана землею, що також є порушенням будівельних норм. Конструкцію дна ями не встановлена, на час проведення досліджень в ямі наявні рідкі відходи, що свідчить про експлуатацію вигрібної ями за призначенням. За інформацією власника на протязі тривалого часу яма не викачувалася і свідчить про те, що рідкі побутові відходи фільтрують у ґрунт. Як вбачається із матеріалів справи, дана вигрібна яма є колишнім надвірним шкільним туалетом, який був використаний при будівництві житлового будинку. Нормами ДБН 360-92** та ДБН Б.2.2-12:2018 заборонено використання вигрібних ям без дна з фільтрацією у ґрунт неочищених стоків. Вигрібна яма розташована частково за межами земельної ділянки, що знаходиться у приватній власності відповідача (площа виходу за межі складає 1,6 кв.м). Порушення меж земельних ділянок, як з боку земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_2 , так і з боку ОСОБА_1 - відсутні./а.с. 123-128 т.3/
       Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з підстав доведеності належними доказами, у тому числі показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , порушення відповідачем прав позивача, як власника житлового будинку та користувача земельної ділянки, які мають бути захищені шляхом усунення перешкод у користуванні такою власністю.
       Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів.
       Згідно ч.1 ст.103, ст.104 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо); вони можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.
       Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено положеннями статті 152 цього Кодексу, згідно частин другої, третьої якої визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
       Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
       Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, яка встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (ст.1 ЦПК України), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, як землекористувачем та власником будинковолодіння, з огляду на принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований і, що перебуває у користуванні з 1987 року, становить спір щодо усунення перешкод у користуванні такою власністю, що відповідає вимогам ст.152 ЗК України та ст.5 ЦПК України, та є ефективним способом захисту порушеного права у земельних правовідносинах.
       Доводи апеляційної скарги, що земельна ділянка позивача не сформована та не є об`єктом цивільних прав позивача і не може не становити предмет спору, оскільки знаходиться у її незаконному фактичному користуванні, не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом.
       По-перше, Стасівська сільська рада, як розпорядник об`єктів комунальної власності, у поясненнях на позовну заяву підтвердила законність користування позивачем спірною земельною ділянкою; по-друге, право користування земельною ділянкою, набуте відповідно до законодавства, чинного на час виникнення права постійного користування, у 1987 році ОСОБА_3 , який перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем, належить громадянам або юридичним особам незалежно від отримання правоустановлючих документів. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/5635/13-ц.
       Твердження відповідача, що районний суд вийшов за межі позову, розглянувши справу за первісною вимогою, яка після зміни предмету спору позивачем не заявлялася, колегією суддів відхиляються, як такі, що не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу. Викладене відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі №916/556/19 від 20.01.2020.
Тоді як обставини набуття ОСОБА_2 права власності на будинковолодіння, зокрема, правомірність рішення Диканського районного суду Полтавської області від 07.05.2018 (справа №529/253/18), яким визнано за нею, як за співвласником спільної сумісної власності подружжя, право власності на його Ѕ частину, з яким відповідач не погоджується, вважаючи будівництво самочинним, - не стосуються предмета спору та мають самостійний спосіб оскарження, який уже був реалізований відповідачем. Судове рішення у вказаній справі набуло чинності, є обов`язковим та фактично виконаним 11.06.2018, шляхом реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомості - будинок по АДРЕСА_1 .
Стосовно посилань відповідача на науковий висновок члена Науково-консультативної ради при Верховному суді д.ю.н., проф. Мірошніченко А.М. для Великої Палати Верховного Суду щодо знесення об`єкта самочинного будівництва, колегія суддів зазначає, що, по-перше, такий висновок не становив предмет дослідження суду першої інстанції; по-друге, він містить рекомендаційний характер і не є доказом в розумінні положень ст.ст.77,78 ЦПК України у справі, що переглядається.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо заперечення безпідставності позовних вимог з посиланням на висновки судової будівельно-технічної експертизи від 27.08.2019 №28-1, а саме, відповіді на друге та третє питання, щодо відповідності будівельним нормам відстані від вигрібної ями до житлового будинку позивача, а сама яма входить до складу будинковолодіння і є нерухомим майном, переміщення якого не можливе без втрати якісних та функціональних характеристик, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається із матеріалів справи, 05.10.1987 батько відповідачки - ОСОБА_16 , на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку садибного типу з надвірними спорудами на умовах, передбачених постановою Ради Міністрів СРСР від 01.07.1987 №593, укладеного із радгоспом «Стасівський» Полтавської області, придбав жилий будинок загальною площею 65 кв.м., у тому числі жилою площею 37 кв.м., у АДРЕСА_1 без номера будинку, розташованому на присадибній земельній ділянці розміром 10 соток./а.с.121-123 т.1, а.с.220 т.2/
В подальшому ОСОБА_16 подарував будинок своїй дочці ОСОБА_1 згідно договору від 30.05.1995, посвідченого державним нотаріусом Диканської державної нотаріальної контори по р.№109, відповідно до умов якого вигрібна яма, як складова будинковолодіння, не вказана. Відсутні про неї дані щодо розміру та технічних характеристик і в технічному паспорті на цей будинок./т.1 а.с. 91-93,125-126/ 
Сторони визнають, що така яма є колишнім надвірним шкільним туалетом та використовується відповідачем як вигрібна, а її частина виходить за межу на земельну ділянку позивача. Тому апеляційний суд відхиляє висновок експерта про якісні характеристики вигрібної ями як складової будинковолодіння відповідача та об`єкта нерухомості, переміщення якого неможливе, а застосовані  експертом для дослідження ДБН 360-92**, ДБН 79-92, ДБН Б.2.2.-12:2018 - вважає такими, що не підлягають застосуванню.
Стосовно недоведеності тверджень позивача щодо поширення неприємних запахів від вигрібної ями, як перешкоди у користуванні належною їй власністю, а також відсутності дослідження уповноваженого органу щодо перевищення рівня забруднення повітря, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 189 ЗК України визначено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами. В разі порушення відповідачем норм земельного законодавства, у тому числі в частині добросусідства, за вимогою позивача орган самоврядного контролю повинен провести перевірку, повідомити про її проведення відповідача та скласти за її результатами акт перевірки.
       Згідно акту обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 29.11.2017, складеного комісією з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів, соціального розвитку села та екології, при приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 не було включено частину вигрібної ями, яка виходить за межі приватизованої ділянки та розміщена на спільній межі з часу придбання домоволодіння та суттєво не перешкоджає використанню земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 /а.с.31 т.1/
       Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Диканської РДА встановлено незабезпечення надійності та безпеки під час експлуатації вигрібної ями на присадибній земельній ділянці ОСОБА_1 . Державними санітарними нормами та правилами утримання територій населених місць, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 №45./а.с.34-35 т.1/
Акти органу місцевого самоврядування - є актами, складеними уповноваженим органом з контролю за додержанням земельного законодавства, та з огляду на висновки відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, являють собою належні та допустимі докази порушень правил добросусідства, що перешкоджають позивачу в користуванні будинком та належному використанню земельної ділянки. Тривалість порушень, вжиті сторонами заходи їх врегулювання, а також позивача, що ОСОБА_17 майже десять років проводить відкачування із вигрібної ями, а доступ до неї можливий лише через двір позивача,свідчать про неможливість у інший спосіб відновити порушені права позивача, ніж шляхом демонтажу вигрібної ями.
Посилання відповідача на положення ст.376 ЦК України та постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 №6 таких висновків не спростовують, а твердження відповідача, що демонтаж є крайньою мірою і за наявності рішення уповноваженого органу, вона самостійно усуне порушення, спростовується фактичними обставинами справи та тривалістю порушення, яке перебувало під контролем сільської ради та не знайшло свого вирішення в позасудовому порядку. 
Доводи апеляційної скарги щодо не вирішення судом першої інстанції клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, апеляційний суд відхиляє, оскільки відсутні підстави для застосування наслідків його спливу. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення, що узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом норм процесуального права, колегією суддів відхиляються, оскільки не становлять підстави для скасування правильного по суті рішення.
Відповідно до статті 13 ЦПК України саме позивачу надано право визначати підставу та предмет позову, а в контексті статті 51 ЦПК України - визначати склад осіб, які беруть участь у справі, - відповідача та третіх осіб. Тому доводи апеляційної скарги про безпідставне незалучення до участі у справі ОСОБА_9 колегією суддів відхиляються.
Розподіл судових витрат у справі відповідає положенням ст.141 ЦПК України на підставі належних та допустимих доказів, понесених витрат, які не можуть бути спростовані опискою у номері справи у детальному описі робіт адвокатом Панченко О.О., якою забезпечено представництво інтересів позивача в суді першої інстанції. Підстави для відшкодування на користь ОСОБА_1 витрат, колегією суддів відхиляються, як безпідставні та такі, що суперечать наведеним положенням ЦПК України,
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у відзиві та запереченнях на позов, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, правильно застосованих норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 21січня 2020 року-залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08.07.2020.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська