Постанова
Іменем України
 
22 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 216/2679/17
 
провадження № 61-40128св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левіта Семена Олександровича на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., 
Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суд уз позовом до публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» (далі - ПАТ «Криворіжгаз») про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 04 лютого 2000 року позивач була прийнята на роботу до ВАТ «Криворіжгаз» на посаду контролера газового господарства. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 23 КЗпП України з вказаного періоду між нею та відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір. 
 
В процесі виконання трудового договору за згодою сторін з 01 березня 2001 року по 01 березня 2009 року позивачка була переведена на посаду оператора та старшого оператора ЕВМ, а 02 березня 2009 року також за згодою сторін знову була переведена на посаду контролера газового господарства. 
 
Відповідно до наказів від 14 серпня 2013 року № 277к, від 03 листопада 2014 року № 445к та від 13 вересня 2016 року № 452-к, вона переводилася на таку саму посаду на тому самому підприємстві в інший структурний підрозділ, однак фактично її переміщали з одного структурного підрозділу в іншій на тому самому підприємстві у межах її спеціальності та посади, обумовлених трудовим договором, тому трудовий договір, укладений при прийнятті на роботу 17 березня 1998 року продовжував бути безстроковим.
 
Згідно наказу від 13 вересня 2016 року № 452-кОСОБА_1 була переведена з посади контролера газового господарства на посаду контролера газового господарства, відповідач в наказі зазначив, що вона переводиться в інший структурний підрозділ на час перебування у відпустці основного працівника. 
 
23 травня 2017 року у зв`язку з тим, що працівник повернувся із відпустки та помилково вважаючи, що між відповідачем та позивачем шляхом переміщення в інший структурний підрозділ на тому ж самому підприємстві був укладений строковий трудовий договір, відповідач видав наказ від 22 травня 2014 року 
№ 208-к, яким позивачка була звільнена з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строкового трудового договору, який між нею та відповідачем не укладався. 
 
Як вона, так і працівник, який тимчасово перебував у відпустці, працювали за однією ж і тією ж самою посадою, тобто контролерами газового господарства, то у випадку виходу із відпустки працівника, цей працівник, що був у відпустці, або ж вона повинні були продовжувати працювати за тією ж самою спеціальністю і посадою, у тому числі шляхом переміщення без їхньої згоди в інший структурний підрозділ цього підприємства.
 
Крім того, при її звільненні також було порушено її трудові права та гарантії, передбачені норми статтею 43-1 КЗпП України, зокрема звільнено без попередньої згоди профспілкового комітету. 
 
На підставі наведеного, в уточненому позові, ОСОБА_1 просила визнати її звільнення з посади контролера газового господарства ПАТ «Криворіжгаз» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України протиправним, поновити її на посаді контролера газового господарства ПАТ «Криворіжгаз», стягнути з ПАТ «Криворіжгаз» на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 14 842,89 грн та моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади контролера газового господарства ПАТ «Криворіжгаз» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України протиправним. 
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді контролера газового господарства ПАТ «Криворіжгаз».
 
Стягнуто з ПАТ «Криворіжгаз» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 14 842,89 грн (без урахування податків та обов`язкових платежів).
 
Стягнуто з ПАТ «Криворіжгаз» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць допущено до негайного виконання.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було здійснено, відповідно до вимог статті 32 КЗпП України, переміщення, а не переведення ОСОБА_1 на тому ж підприємстві та не потребувало заяви працівника, тобто в діях відповідача вбачається порушення норм КЗпП України при винесенні спірного наказу, що тягне за собою визнання наказу від 22 травня 2017 року № 208-к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, в зв`язку з закінченням строку трудового договору протиправним.
 
Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року стягнуто з ПАТ «Криворіжгаз» в дохід держави судовий збір в розмірі 2 560,00 грн.
 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Криворіжгаз» задоволено.
 
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відбулося переміщення, а не переведення. Відповідачем при звільненні не допущено порушень норм КЗпП України.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
03 липня 2018 року представник ОСОБА_1 - Левіт С. О. через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року та залишити в силі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд зробив неправильний висновок про те, що наказом від 01 серпня 2016 року № 364-к позивач за власним бажанням була переведена по тій же самій посаді з безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір. Висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем норм КЗпП України є правильним.
 
Доводи інших учасників справи
 
19 жовтня 2018 року ПАТ «Криворіжгаз» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 06 червня 2018 року залишити без змін.
 
Рух касаційних скарг та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області матеріали цивільної справи 
№ 216/2679/17.
 
05 жовтня 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Розпорядженням від 15 квітня 2020 року № 1093/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-40128св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.
 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Левіта С. О. на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла 
до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 
з 04 лютого 2000 року позивач працювала на посаді контролера газового господарства ВАТ «Криворіжгаз». Наказом ПАТ «Криворіжгаз» від 13 вересня 
2016 року № 452-к ОСОБА_1 переведено контролером газового господарства відділу обліку управління обліку та балансів за строковим трудовим договором за її заявою на період відпустки без збереження заробітної плати 
ОСОБА_4 для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку до дня фактичного виходу ОСОБА_4 з цієї відпустки, з місячною тарифною ставкою 2 850,00 грн.
 
Наказом від 22 травня 2017 року № 208-к ОСОБА_1 , контролера газового господарства відділу інспектування, у зв`язку з закінченням строкового договору, звільнено на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Підставою для звільнення слугував наказ про переведення ОСОБА_1 від 13 вересня 2016 року 
№ 452-к.  
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У відповідності до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
 
Підставою припинення трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
Як вбачається із матеріалів справи, у серпні 2013 року відбулася зміна організації структури ПАТ «Криворіжгаз», з 01 серпня 2013 року було введено в дію штатний розпис товариства у новій редакції, в якому відсутній такий структурний підрозділ, як абонентська служба, замість якої було введено структурний підрозділ управління обліку та балансів з новими функціями і завданнями, до складу якого входив відділ супроводження клієнтів - фізичних осіб зі штатними одиницями контролерів газового господарства. На вказані вакантні посади і було здійснено переведення конролерів газового господарства, за їх згодою, серед яких була ОСОБА_1 .
 
Переведення ОСОБА_1 у листопаді 2014 року згідно наказу 
від 03 листопада 2014 року № 445-к відбулося у зв`язку зі зміною організації структури товариства і скорочення штату працівників відповідно до наказу 
від 16 жовтня 2014 року № 741.
 
Відповідно до статті 49-2 та частини першої статі 32 КЗпП України ОСОБА_1 було попереджено під підпис за 2 місяці про наступне вивільнення і одночасно запропоновано переведення на іншу роботу з урахування змін основних завдань та функцій управління реалізації природного газу та управління обліку та балансів.
 
На підставі заяви позивача від 24 жовтня 2014 року останню було переведено на посаду інспектора групи по роботі з боржниками відділу обліку газу управління обліку та балансі за наказом № 445-к від 03 листопада 2014 року.
 
Згідно наказу від 13 вересня 2016 року № 452-к позивач була переведена з посади контролера газового господарства відділу обліку газу управління обліку та балансів на посаду контролера газового господарства відділу обліку газу управління обліку та балансів без відвідування абонентів на об?єктах газоспоживання, в якому зазначено, що позивач переводиться в інший структурний підрозділ на час перебування у відпустці основного працівника - ОСОБА_4 згідно її заяви.
 
Переведення позивачки у вересні 2016 року згідно наказу від 13 вересня 2016 року № 452-к було проведено у зв`язку з тим, що з 01 липня 2016 року відбулась зміна організаційної структури товариства та штатного розпису наказом від 01 липня 2016 року № 477, що призвело до ліквідації відділу обліку газу та скорочення посад контролерів газового господарства відділу обліку газу управління обліку та балансів.
 
Підставою переведення позивача та винесення наказу від 13 вересня 2016 року 
№ 452-к слугувала заява ОСОБА_1 від 12 вересня 2016 року, в якій остання просила про переведення її з 13 вересня 2016 року контролером газового господарства відділу інспектування за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною ОСОБА_4 до дня фактичного виходу останньої з цієї відпустки.
 
Як свідчить заява ОСОБА_1 та наказ ПАТ «Криворіжгаз» від 13 вересня 2016 року № 452-к «Про переведення працівників», переведення відповідача відбулось з одного структурного підрозділу до іншого підрозділу підприємства.
 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що підставою переведення позивача та винесення наказу від 13 вересня 2016 року 
№ 452-к слугувала заява ОСОБА_1 від 12 вересня 2016 року, в якій остання просила про переведення її з 13 вересня 2016 року контролером газового господарства відділу інспектування за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною ОСОБА_4 до дня фактичного виходу останньої з цієї відпустки, що спростовує висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до вимог статті 32 КЗпП України, переміщення, а не переведення ОСОБА_1 на тому ж підприємстві не потребувало заяви працівника. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підприємстві фактично відбулось переведення позивачки за строковим трудовим договором.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левіта Семена Олександровича залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська